Jag kammar igenom det blå
efter ett gäckande jättestim av spinndelfiner, fem tusen i antal.
Här har vi väldigt mycket ytaktivitet.
Fåglarna dyker ner mot vattnet. Jisses! Titta!
Det här är storslaget.
En jätteboll av prickfiskar. De är spinndelfinens favoritföda.
Men var är de någonstans?
Här kommer delfinerna.
Nu får vi en fin överraskning.
Är du redo?
Jag heter Bertie. Jag arbetar med att filma djur...
Detta ser man inte varje dag.
...och jag tar det väldigt allvarligt.
Du, jag försöker filma pingviner. Nu missade jag det!
Det där var rätt nära.
Jag vill berätta historier om djurvärlden i en snabbt förändrande värld.
Det där lät som en stor spricka!
Det här är mina äventyr.
Jag lämnar England och styr kosan mot det stora Stilla havet...
...80 mil utanför Centralamerikas kust.
Det känns hisnande att söka igenom en av jordens största vidder.
Den här platsen täcker halva ytan av vår planet.
Den stora oceanen, öppet hav!
Jag letar efter ett jättestim av spinndelfiner.
De uppstår när flera stim går samman under en kort tid
och bildar ett enda enormt stim med tusentals djur.
Att filma en sådan syn vore en dröm.
Tyvärr är världshaven i fara och sådana händelser
blir allt mer sällsynta. Men vi har åkt till just detta området,
eftersom delfiner fortfarande samlas här i mängder.
Ingen vet exakt varför superstim bildas
men det brukar ske när det finns rikligt med föda.
Vi letar längs hyllkanten mellan Quepos och gränsen till Panama.
Det är där den grunda havsbottnen plötsligt försvinner.
Det här bandet av kallt djupvatten har särskilda kvaliteter
som kan locka till sig många hungriga delfiner.
Mer än en och en halv kilometer ner är havsbottnen långt ifrån platt.
Det finns kanjoner, vågdalar, berg och vulkaner
och havsströmmarna rusar genom alla olika formationer
och skjuter vattnet uppåt på vissa ställen,
vilket för födan närmare ytan.
Med andra ord är det en stor blå öken med oaser som gömmer sig under vågorna.
Det är de som spinndelfinerna letar efter.
Visst låter det härligt på pappret?
Hitta en oas. Filma delfiner. Jobbet är klart. Åk hem.
Men oddsen är rätt höga.
Vi är för långt ifrån land att kunna åka tillbaka för proviant,
så vi har bara tre veckor på oss att kamma genom 100 kvadratmil.
Hur i hela friden ska vi hitta delfinerna?
Vi behöver ha bra ögon, vi måste se dem från långt håll.
Min guide Nico har ett annat tips, håll utkik efter fåglar.
De är enklare att se på himlen
och de brukar följa delfinerna på jakt efter föda.
17 DAGAR KVAR
Efter att ha letat i fyra dagar i sträck sätter det igång!
-Johnny! -Ja?
-Johnny. Stimboll. -Var nånstans?
Rakt föröver stäven.
Det är galet mycket fågelaktivitet.
Vill du ha någon hjälp?
-Nej, det är lugnt. -Okej.
Det är dags att sätta i snabbåten och komma i vattnet.
Jättemycket aktivitet på ytan. Och en stimboll har formats.
Predatorer, delfin och tonfisk pressar fisken upp mot ytan,
så att de samlas till en boll, och vattnet börjar koka.
Nico och Maiky försöker att räkna ut
var de ska släppa mig eftersom stimmen flyttar på sig.
Om de släpper mig för nära kanske vi stör beteendet och det vill vi inte.
Hamnar jag för långt bort får jag inte se något.
Jag ser inga delfiner här nere, men det vimlar av gulfenad tonfisk här.
Det är som att titta genom ett kalejdoskop av silver och guld!
Och inne i mitten är det en virvelvind av makrill.
Det betyder middag om du är tonfisk.
Stämningen är laddad.
Över- och underifrån.
Varenda makrill försöker att ta sig in i bollen.
Det är enda sättet de kan försvara sig på.
Åtminstone var det det!
De letar efter skydd.
De använder mig som mänsklig sköld!
Jag vill inte förstöra för tonfisken.
Jag vill inte bli tillsnärtad heller.
De väger nära hundra kilo.
Dags att ta sig upp.
Det där var helt galet. Så intensivt. Ögonblicket vi kom dit...
Man ser en tonfisk för varje hundra... under ytan.
Är du i ett stycke, Johnny?
Ja, än så länge.
Våra spinndelfiner brukar ofta hänga med tonfisk
och de kan dyka upp när som helst.
Vi vill inte sabba det här genom att hoppa i för tidigt.
Vi väntar på att det stabiliserar sig
så att det finns predatorer nog att hålla stimmet vid ytan.
Nico har sett något.
Det är inga spinndelfiner.
Det är en stor mängd av betseldelfin som har siktet inställt på makrill.
Nu är det dags. Kom igen.
De här delfinerna borde kunna hålla kvar makrillen.
De är så lugna i jämförelse med tonfisken...
men de vet precis vad de gör.
De arbetar i grupp...
och vallar makrillen precis som fårhundar.
Och det ger tonfisken något att jobba med.
Två toppredatorer som jobbar sida vid sida,
det betyder blodbad för makrillen.
Ju fler som blir uppätna, ju färre ställen att gömma sig på.
Det har bara gått ungefär 20 minuter sen delfinerna kom hit?
Då var det över.
Jag kommer nog inte att glömma idag på länge.
När man ser en sån frenetisk måltid, en predation på land,
då är man ofta längre bort och använder långa zoomobjektiv.
Men under vattnet är det annorlunda.
Sikten begränsas av vattnet, så man måste vara mitt i smeten.
Att känna tonfiskar som var lika stora som jag simma förbi.
Jag var nära att knuffas bort
och sen fick jag känna ljuden av delfinernas ekolokalisering,
deras klickljud surrade i min mage.
Det blir inte bättre än så.
Vi har hittat en fruktbar bit av havet och om det finns delfinföda här,
finns det goda chanser att hitta superstimmet med spinndelfin.
Men solen går snart ner och det är dags att återvända
till den stora båten och förbereda morgondagen.
Jag vill inte driva bort från den här platsen under natten,
men detta är öppet hav. Vi har mer än tre kilometer med vatten under oss,
så det finns inget ett vanligt ankare kan haka sig fast i.
Theo tar fram den enda slags förtöjning vi kan använda.
Det är ett drivankare.
Istället för att kroka sig fast i sten, hakar den på havsströmmar.
Problemet vi har är att på ytan agerar båten
som ett stort segel. Och om vinden ökar under natten
kan vi blåsa långt bort härifrån.
Den här fallskärmen fungerar som ankare, en dragg,
som ska hålla kvar oss i delfinområdet.
Vi har pausat vårt sökande nu, men spinndelfiner jagar hela natten.
Det kan finnas ett superstim där ute just nu,
som forsar fram genom vågorna.
16 DAGAR KVAR
Vi börjar vår dag i ottan. Tack vare drivankaret,
är vi fortfarande nära platsen där vi såg makrillen igår.
Kapten Oscar har sett något. Jag ska titta närmare med drönaren.
Det där är absolut delfiner.
Vi går lite närmare, riktar neråt...
Oj. Titta på de där! Det där är många spinndelfiner!
Det är inte ett superstim, men om 30 liknande stim gick samman,
då skulle det bli ett stim som var 1,5 kilometer brett, eller större.
Det är det vi letar efter.
Dags att öva filmteknik innan huvudakten.
Coolt! Där är några babydelfiner. De är pyttesmå!
Och de simmar så tätt intill mamman. "Vänta på mig, mamma."
De har säkert aldrig ens sett land.
De tror nog att det stora blå varar i evighet.
Drönare ger en ett sånt galet perspektiv. Jag menar från ytan...
Okej, det är rätt mycket ryggfenor,
men när man kan se ovanifrån känner man bara:
"Wow, titta på allihop." Man har ingen aning.
Den här drönaren kommer att kunna hjälpa mig
att visa superstimmets ofantliga storlek, när vi hittar det.
Men just nu, vill jag fånga beteendet
som gett spinndelfinen sitt namn.
Och för det, behöver jag ett annat utmärkt redskap.
En gyrostabiliserad kamera som jämnar ut tagningar
på ett gungande hav.
Okej. Se upp.
-Har du den? -Ja.
Den är värd några slantar, så Tash hjälper mig att manövrera.
Det är mycket spinn där borta, vänd kameran till vänster.
Skillnaden med drönaren, där man kan se allt som händer....
Sänk armen lite, Tash.
Nu är vi vid vattenytan och försöker hitta en låg och nära vinkel.
Vi vet inte var delfinerna dyker upp.
Jag får välja en bit att fokusera på och vänta
på att delfinerna dyker upp i fokus.
Det finns olika teorier om varför de hoppar och snurrar.
En del hävdar att de försöker bli av med parasiter på kroppen.
Andra menar det handlar om kommunikation. Och andra att det bara är av glädje!
Den där måste ha snurrat tre gånger i luften.
Det sägs att de kan snurra upp till sex eller sju gånger på ett hopp.
En sak är säker, vad snurrandet än beror på,
måste det vara viktigt för dem,
för de börjar att öva vid tidig ålder.
Det här så gulligt!
En liten babydelfin som gör små hopp.
Att kunna filma spinndelfiner är jättebra, men jag kommer inte få någon mer chans
att simma med ett superstim. Jag måste hoppa i vattnet nu.
-Okej? -Okej. Bra.
Delfiner använder klickljud för att navigera
och de visslar för att prata med varandra.
Ljudet är öronbedövande.
Och dessutom är de snabba.
I full fart kommer de upp i 30 kilometer i timmen.
Jag klarar inte ens att hålla deras marschtakt!
Herregud! Det var storslaget.
Att se så många delfiner under vatten.
Det där stimmet, bara några hundra djur, är en bråkdel
av ett superstim som spinndelfinerna kan bilda.
Någonstans här ute finns ett stim med flera tusen spinndelfiner
och jag vill verkligen hitta dem.
Vårt snabba möte har gett mig några goda lärdomar.
Att filma spinndelfiner vid ytan är knepigt men det går.
Men att dyka med dem? Det är inte lika enkelt.
Innan vi provar igen, ska jag åka tillbaka till den stora båten
och förbereda mitt hemliga vapen.
Vår största utmaning med att filma under ytan
är att hålla fart med dem.
Jag simmar inte snabbt nog.
Det här kan vara svaret på våra problem.
Det är en undervattensskoter.
Den har en kraftfull propeller här bak.
Där framme sitter min kamera.
Så i teorin kan jag hålla samma takt som delfinerna.
Det är verkligen bara en "teori".
Det är också möjligt att det är ett katastrofalt nederlag
som skickar hela min kamerautrustning ner i Davy Jones kista.
Och om det händer, är spelet över.
Vi får ta det varligt och se om det funkar.
Den trettonåriga killen inom mig är också jättespänd på
att få använda en havsskoter under vattnet.
Först kollar vi efter läckor.
Det ser bra ut.
Den håller ihop vid sakta fart.
Och nu provar vi i full James Bond-stil.
Delfinernas marschtakt är drygt tio kilometer i timmen.
Jag klarar bara fem med skotern,
vilket är tre gånger fortare än min maximala simfart.
Så det är en klar förbättring.
Allt väl?
-Det är rätt så kul. -Ge mig den.
Ja, man behöver bara hålla ner gasen och känna sig som en delfin.
Förhoppningsvis kommer delfinerna att acceptera den.
Den verkar väldigt tyst där nere, vilket är viktigt.
Det kommer nog att fungera.
En sån dag! Ett första dyk med spinndelfiner imorse.
Sen fick jag återskapa scener från Thunderball på kvällen.
Jag tror att vi är redo.
Nu behöver vi bara hitta superstimmet imorgon.
15 DAGAR KVAR
Med den nya dagen kommer nya tvivel.
De nästa fyra dagarna ombord Aguila, följer ett visst mönster.
Vi går upp tidigt.
Godmorgon!
Tar en kaffe.
Det brukar han inte göra.
Vi går ut på däck. Och glor på havet.
Det vackra, stora blå, och tydligen helt döda havet.
Vi står här med ögonen, så här,
från att solen går upp ända tills det ögonblick den går ner.
Det är supersmå ledtrådar som kan leda oss till ett jättestim.
En udda krusning, ett plötsligt plask, en hungrig flock fåglar.
Så, hur stor är chansen?
Vi är ute på en jättestor ocean men vi saknar tecken på liv.
Det här är väldigt tråkigt.
Ärligt talat, så börjar jag att bli lite bekymrad.
Vi har spenderat en lång tid och har sökt genom ett enormt område.
Men det är sant – samtidigt som vi rör oss är delfinerna också i rörelse.
De kan vara på ett ställe där vi redan letat,
och inte stötte på dem.
7 DAGAR KVAR
Vi har kollat kartorna och satt kurs
mot en annan undervattensdal där havsströmmarna
borde tvinga delfinföda upp mot ytan.
Men vi har inte sett en enda spinndelfin, och inget superstim.
Vi behöver en boost.
Och den kommer till slut i form av flasknosdelfiner.
De använder sig av vår båts bogvåg för att få skjuts.
De sparar energi och de ger oss hopp.
Om de hittat mat här,
ökar det våra chanser att hitta spinndelfinerna.
Vi har just stött på en större grupp delfiner.
-Bertie! -Ja?
-Grindval rakt föröver. -Grindval?
-Ihop med delfinerna... -Var?
...rakt över stäven.
Det är inte sant.
Nu börjar det bli intressant.
Huvudstimmet av delfiner är ungefär klockan tre.
Vi har fortfarande ett par grindvalar här.
Otroligt.
Det är mer än ett par stycken.
Jag ser åtminstone trettio med drönarkameran.
Grindvalar är också en slags delfin.
Men de jagar långt där nere, på upp till 900 meters djup.
De måste jobba hårt för att hitta sin föda.
De är antagligen här uppe för att vila.
Och det ger flasknosdelfinen chans till att mingla.
Otroligt, det ser ut som de leker tafatt.
Två olika arter som leker med varandra. Det är inte klokt!
Jag vet inte om det har dokumenterats innan.
Titta!
De har jättekul.
Framåtvolt!
En del delfiner brukar plåga tumlare och även mobba valar
men det finns inget ont blod här.
Det ser helt enkelt ut som ren och skär gamman.
Trots att grindvalar kan väga lika mycket som en flodhäst,
blir de nervösa med dykare.
Så jag måste vara försiktig när jag hoppar i vattnet med dem.
Vi får göra allt långsamt, och hålla motorn på låga varvtal
för de kan vara väldigt blyga.
Allt vi gör måste göras så tyst som möjligt.
Jag ska glida ner i vattnet utan att plaska,
så att de förhoppningsvis vill hänga med mig.
Okej?
Att flasknosdelfinerna är här kan vara en fördel för mig.
Om de är okej med att ha mig här, kanske det lugnar grindvalarna.
Jag tänker hålla mig nära dem tills jag blir presenterad.
Det är så vackert.
En del hänger här i det stora blå,
likt stora luftskepp.
De andra chillar tillsammans med delfinerna.
Jag undrar om det här är mer än lek.
De rör vid varandra.
Det är så delfiner brukar stärka sina band.
Kan det vara möjligt att de varit vänner i åratal?
Det är fantastiskt att få dela sådana nära stunder med grindvalar.
De kommer snart att försvinna ner i djupet och fortsätta sin jakt.
Men just nu verkar det handla om andra nödvändigheter.
Man kan lära sig mycket av djurens diet genom att undersöka deras spillning.
Och grindvalar har mycket att dela med sig av.
Jag ska titta närmare på mina fynd och förbereda ett till dyk.
Det roligaste var när en av valarna
avlossade en rejäl doning rakt i mitt fejs och jag simmade rakt på.
Och spillningen var fulla av de här. Det här är en bläckfisknäbb.
Den sitter i munnen på bläckfisken. De finns inte här uppe vid ytan.
De lever nere i djupet.
Grindvalen dyker jättelångt ner,
äter bläckfisk och kommer upp för att andas.
Eftersom både hav och valar är så lugna
tänker jag öka på inför mitt nästa dyk.
Skotern är redo och det coola är,
att vi hoppas kunna använda den med de här valarna för att den är tyst.
Om det här funkar, kommer det att ge en ny dimension
även för att filma spinndelfiner.
Det fungerar bättre än jag kunnat hoppas.
Jag känner mig som en grindval.
Man brukade tro att stimmet leddes av en ensam ledare,
därav "pilotval" på engelska...
Vi vet nu att det inte stämmer, men det finns ett starkt familjeband
som håller ihop stimmet.
Det finns en val som märks mest av alla, en vuxen hona.
Antagligen granskar hon mig och stämmer av att jag är ofarlig.
Men det känns som hon ser in i min själ.
Den här valfamiljen verkar lita på mig.
Och som bevis på den äran
somnar de rakt framför mina ögon.
De är helt makalösa.
Dags för mig att lämna dem ifred.
-Det fungerade! -Bra.
Man känner sig som en grindval.
Den största av dem, en hona tror jag, kom rätt fram till mig.
Jag kunde se hennes blick, när hon kollade in mig och vände sig om.
Och vi hade ett sånt ögonblick ihop. Jag har aldrig varit med om nåt liknande.
Att se rakt in i ögat på någon som är helt klart intelligent.
De utstrålar verkligen intelligens.
Vi är mitt ute i ingenstans,
det kan vara första gången som en val har sett en människa.
Det var första gången jag sett en grindval under vattnet med.
Jag hoppas att hennes upplevelse var lika cool som min.
Grindvalarna var en stor bonus, men tiden håller på att rinna ut
om vi ska hitta superstimmet.
6 DAGAR KVAR
Det känns som oceanen gäckar med oss.
Jag funderar på att sätta fast den här pålen på min kropp,
så jag slipper att använda mina händer. Hoppa lite till, herr eller fru Delfin.
Det är en vanlig delfin.
Tre eller fyra gånger om dagen blir vi upprymda
eftersom vi ser delfiner.
Och även om det alltid är häftigt att se en delfin,
så visar de sig vara fel sort.
Vanliga delfiner hoppar mycket högt.
De gör stora skutt.
Därför kan man se på långt håll att det inte är spinndelfin.
Ett annat sätt man kan se det på
är när de hoppar och visar magen. Om den är vit, då vet man direkt.
Vad är det där? Stor högt hopp. Det är ingen spinndelfin.
Att få se delfiner är ändå en dröm.
-Stort plask. -Mardröm.
Om man inte har en deadline.
Vanlig delfin.
Jag såg en hoppa jättehögt!
Jag har aldrig varit så besviken över att se delfiner.
Det är därför de kallas vanliga, Bertie.
Sant. Men vi har åkt hit för att filma ett superstim med spinndelfin.
Och eftersom dagarna rinner iväg, börjar tvivlet att slå rot.
Det börjar bli frustrerande.
Någonstans därute, finns tusentals av delfiner,
men vi kan inte hitta dem.
Och ju mer vi letar och försöker hitta en nål i höstacken,
ju mer börjar jag känna att vi kanske inte kommer att hitta
superstimmet av spinndelfin
som ryktas simma och samlas i den här området av havet.
Men om oceanen har lärt mig en sak,
så är det att ens tur kan vända när som helst.
1 DAG KVAR
Det här är vår sista dag. Alla håller utkik.
Kanske den här sköldpaddstaxin är ett gott omen.
Vad är det där?
De dyker borta vid klockan tio, Bertie.
Vi har dykande fåglar.
Det här är vår sista chans att hitta spinndelfinerna.
Vi har mycket ytaktivitet här. Massor av fåglar som väller ner i vattnet.
Sulor, liror, alla sorters fåglar...
Jisses! Titta på det där!
Det är inte klokt vad mycket aktivitet som händer vid ytan.
Du kan filma där över hans axel, det ser jättecoolt ut.
De sista dagarna har varit frustrerande,
det är underbart vackert här ute
men det är rätt tråkigt att bara gå upp och stirra ut på ett tomt hav.
Men då och då, finns det små oaser där det är helt galet med liv.
Och det där är helt galet.
Fåglarna dyker, så bytet är uppe.
-Var är det? -Precis där.
Det är så tyst.
Inga sus från tonfisk, inget delfintjatter...
Bara ett stim av prickfisk, en boll lika stor som en planet.
De här fiskarna bor nere i djupet
och brukar röra sig mot ytan om natten för att äta plankton.
Det är då spinndelfinerna brukar jaga dem.
De är en viktig del i spinndelfinens diet.
Prickfiskar brukar sällan hålla till vid ytan mitt på dagen.
Fjällen i vattnet tyder på att delfiner har varit här och ätit.
Vart har de tagit vägen?
Titta, Nico! Här kommer delfinerna.
De kommer.
Nu får vi en härlig överraskning.
Det låter som musik i mina öron!
Delfinerna är tillbaka.
Det är inte spinndelfiner, det är betseldelfiner.
Det är som att se ett idrottslag!
Och sporten heter: "Stoppa fisken från att rymma."
De blåser bubblor underifrån.
Luften som stiger skrämmer prickfiskarna
och håller de kvar nära ytan.
Fåglarna är nog rätt tacksamma.
En ungdom! Den iakttar mamma och lär sig hennes knep.
Det här är lite som att vinna jackpot.
Prickfisk är en av jordens rikligaste fiskar,
och de lockar till sig många predatorer.
Här kommer en till... mobula rocka.
Först trodde man att de var passiva planktonätare.
Men får de se en stimboll visar de sig vara det motsatta.
Klaffarna på ansiktet kallas för huvudfenor.
De använder dem för att styra in fisk in i deras mun.
Jajamensan.
Nu har fiskvärldens pansarvärnsrobotar anlänt.
Gulfenad tonfisk, i hundratals!
Nu har vi fyra predatorer som alla är inriktade på samma föda.
Man skulle kunna tro att det kan bli några krockar.
Men det är bara prickfiskarna som åker på däng.
Det var det. Predatorerna ger sig av.
De har decimerat stimmet till smulor...
Allt som återstår är en galax av små fiskfjäll som glimrar i vattnet.
Att åka ut och söka på en plats där väldigt få ger sig ut,
har varit en erfarenhet då man känner sig ödmjuk.
Och jag har lärt mig så mycket av havet.
Man behöver vara tålmodig, man måste vara enträgen
och mest av allt – måste man vara anpassningsbar,
för man vet aldrig vad man får se.
Vi har haft tur. Överfiske, föroreningar och varmare hav
slår hårt mot oceanerna jorden runt, men det verkar som den här pärlan
är en plats som finns kvar.
Ett av huvudmålen med vår expedition var att filma ett jättestim
med spinndelfiner och det har vi inte gjort.
De verkar mystiskt nog... de har bara försvunnit.
Jag antar att det är vad som kan hända när man letar i öppet hav.
De där delfinerna är någonstans och vi har bara inte hittat dem.
Men det magiska med havet är att även om det nekar dig vissa saker,
så ger det dig andra gåvor.
Att få veta att här ute, finns det små ljuspunkter
som är hem till verkligt magiska möten av djur och natur.
Det är verkligen speciellt.
UPPDATERING...
Även om vi försökte filma delfiner, så var den största överraskningen
det stora antal tonfisk som vi såg.
Efter att utländska fabriksfartyg förbjudits från området
berättade alla lokala fiskare jag mötte, att fisken har återhämtat sig
på just den här platsen.
Det är en liten seger, med det visar vad som kan hända
när vi stoppar överfisket i ett område och låter naturen läka på egen hand.
Det är goda nyheter för djurlivet och lokala fiskare.
Undertexter: Anne Larsson