Vstupte do světa
mimo vaše vnímání.
Do světa pozoruhodných zvířat
s utajenými schopnostmi a supersmysly.
Jestli si myslíte, že o přírodě víte vše…
Zamyslete se znovu.
SUPER/NATURAL: SUPERSCHOPNOSTI Z ŘÍŠE ZVÍŘAT
NAMLUVIL BENEDICT CUMBERBATCH
Hluboko v kanadské divočině
žije tvor tak tajnůstkářský,
že se mu přezdívá „Fantom lesa“.
Jestřáb lesní.
Z nuly na 64 km/h
za méně než vteřinu.
Nejvyšší zrychlení mezi dravci.
Díky zaobleným křídlům a 30centimetrovému ocasu
hustým lesem manévruje
nevídaně obratně.
Ale dokonce i na něj je možné vyzrát.
Jiní, o dost menší živočichové tady v lese
mají ohromující schopnosti, které předčí i Fantoma lesa.
Sýkora má zrak uzpůsobený šeru,
a proto hrozbu ze vzduchu zaznamená jako první…
a také jako první spustí poplach.
Šifrovaná zpráva
o jestřábově pozici a rychlosti.
Veverky se ji naučily nejen rozpoznávat,
ale také napodobovat.
A to téměř dokonale.
Varování si během pár vteřin předávají zvířata v celém lese.
Nese se téměř 160 km/h.
Víc než dvakrát rychleji, než letí jestřáb.
Zpráva je jasná.
„Blíží se nepřítel. Letí rychle a nízko.“
Když si drobci navzájem kryjí záda,
jsou jeden krok před lovcem.
K přežití nemusíte být velcí a drsní.
Ve skutečnosti potřebujete přátele.
Vítejte ve světě zvířecích spojenectví,
kde spolu živočichové komunikují a spolupracují úžasnými způsoby
a vytvářejí opravdu neočekávaná partnerství.
PODIVNÁ PARTNERSTVÍ
Dokonce i v tomto drsném světě
mohou zvířata extrémní podmínky porazit. Když spojí síly.
Když se tady v severoamerickém lese změní počasí,
držet při sobě může být jediný způsob, jak přežít.
Tento malý veverkovitý váží jen 140 gramů. Nedokáže si uložit dost tuku na hibernaci.
A proto si celou zimu musí shánět potravu.
Ale když své soukmenovce opustí,
může umrznout.
Když teplota padne pod -30 °C,
živá a zdravá se domů vrátí jen veverka nadaná superschopnostmi.
Potřebuje se najíst.
A to rychle.
Obrovské oči hltají mdlé světlo.
Ve tmě vidí
stejně dobře jako my ve dne.
A její vytříbený čich jí na zemi pomáhá najít potravu.
Ale houba má jen čtyři kalorie.
Má-li přežít noc, potřebuje jich 20.
To uprostřed zimy není snadný úkol.
Jestli při pobíhání po stromech spálí víc energie, než získá,
rána se nedožije.
Ale tento drobek má eso v rukávu.
Umí létat.
Poletušky severní mají chlupatou wingsuitovou kombinézu,
táhnoucí se od zápěstí ke kotníku. Říká se jí létací blána.
Dokážou plachtit téměř na délku fotbalového hřiště.
A když chce přistát, použije ocas jako brzdovou klapku.
Díky přelétání mezi stromy najde i s malou námahou dostatek potravy.
Ale nyní je tento noční nindža daleko od přátel.
Pokud je rychle nenajde,
zemře.
Vyšle proto nouzovou ultrazvukovou zprávu.
Většina predátorů ji neslyší,
ale jeho přátelé ano.
A když mu odpoví…
ví přesně, kam má jít.
Teď musí domů vyrazit společně.
Zahřát se, než bude příliš pozdě.
S více než 20 různými hnízdy po celém lese
by mohlo být náročné mít přehled, kam kdo míří.
Zvlášť při takové rychlosti.
Ale nedávný objev poukázal na ještě působivější skryté vlohy.
Poletušky
svítí.
UV kamera odhaluje, jak světélkují.
Měsíční svit pohlcují v jedné barvě
a vyzařují ho v jiné.
Má se za to, že jejich svítící bříška
fungují jako majáky.
Aby své přátele v noci viděly
a mohly je následovat zpět
do tepla a bezpečí.
Choulí se k sobě, aby přečkaly mrazivé noci.
Některá zvířata spolupráci povznesla na úplně jinou úroveň
a vytvořila mocný pocit sounáležitosti,
díky němuž může nová generace vyrůstat v bezpečí.
Sýčci králičí mláďata vychovávají v nebezpečném světě.
Měří jen 25 centimetrů a žijí pod nohama
obrů.
A v neustálém strachu z predátorů.
Na rozlehlých pláních Montany
nebezpečí čeká na každém rohu.
Sýčci králičí naštěstí mají oči i uši na stopkách.
Binokulární vidění a citlivý sluch jim umožňují lokalizovat nebezpečí.
A ještě působivější je, že na sebe dávají pozor.
Je to jediný druh sovy žijící ve velkých hejnech
až o 100 jedincích.
Jsou dokonalá domobrana.
Vytvářejí bezpečné prostředí pro svá rostoucí mláďata,
aby se mohla zlepšovat.
Měsíc stará sova má již plně vyvinutý zrak.
Ale nyní, pár týdnů před tím, než opustí domov,
ještě musí zdokonalovat svůj sluch
a naučit se otáčet konkávní hlavou tak,
aby zvuk nasměrovaly k uším.
Když to zvládnou, zvuk se zesílí až desetkrát.
Ale chce to praxi a koordinaci.
A rodiče jim mezitím kryjí záda,
hlídají
a nosí jim potravu.
Sovy jsou masožravci, ale nemají zuby.
A tak i mláďata polykají kusy masa v celku.
S pařáty, srstí, kostmi a vším.
A co jde dovnitř… musí i ven.
Ve formě kuličky.
Ale vraťme se k vyučování.
Jak se vyhnout nebezpečí tím,
že budeme poslouchat rodiče a napodobovat je.
Když se spustí poplach, že se blíží chřestýš,
mláďata ví, že se mají držet dál.
Jeho jed je dostatečně silný,
aby zabil i ta největší zvířata Ameriky.
Ale zvídavost vám může zachránit život.
Dokud jsou bdělá a drží si odstup, měla by být v bezpečí.
Některým nebezpečím se však vyhýbá hůř.
Bizoni.
Zaměřují se na vchody do doupat sov a válí se u nich v prachu.
Tento tunový obr
by mohl doupě snadno rozdrtit a jeho obyvatele v něm uvěznit.
A proto mláďata přišla s ohromující taktikou.
Téměř k dokonalosti si osvojila umění
imitovat chřestýšovo specifické chřestění.
Dokážou zahnat zvíře 11 000krát větší než ony.
Díky tomuto úžasnému mimikry jsou na dobré cestě,
jak se stát plnohodnotnými členy sýččí ostrahy.
Vzhlédněte. Rozhlédněte se. Podívejte se blíž…
a uvidíte,
jak se po celém tomto úžasném světě skrývají podivná partnerství.
Tento malý kousek lesa v mexických horách
se každý rok během pár výjimečných nocí
stává jevištěm
pro jedno z nejkouzelnějších představení spolupráce na Zemi.
Sameček této světlušky čekal pod zemí dva roky.
A teď má možnost zazářit.
A ovládá na to i vhodné chemické procesy.
Vžene si do břicha kyslík.
Ten reaguje se silnými chemickými sloučeninami
luciferinem a luciferázou a vytvoří explozi bioluminiscence.
Ale ani tato okouzlující schopnost sama o sobě nestačí.
Samičky se rády nechávají oslnit.
Čím jasnější, tím lepší.
A tak mu nezbývá…
než se spolčit se svými soky.
Když tisíce samečků světlušek spojí síly, rozhodně to jasnější podívaná je.
Ale také mnohem chaotičtější.
Samičky zareagují jen tehdy, když samečci blikají synchronizovaně.
A tak pomalu začínají načasování přizpůsobovat,
až se nakonec stane něco magického.
Dosáhnou nadpřirozené synchronie,
zářivé mexické vlny, kterou se zatím podařilo natočit zřídka.
Z 2 000 druhů světlušek
jen asi 12 bliká v harmonii
a tento dominový efekt je tak pozoruhodný,
že si nemůže pomoct ani ta nejvybíravější samička.
Dá najevo zájem,
ale její světlo je tak slabé,
že signály musí vysílat mezi blikáním samečků.
O každou samičku soupeří deset soků.
Takže teď už je každý sám za sebe.
Jako první k ní dorazil tento odhodlaný chlapík
a konečně se může spářit.
Ale nakonec
má štěstí v lásce jen díky této fascinující ukázce
spolupráce.
Čím detailněji se podivnými vztahy v přírodě zabýváme,
tím překvapivější jsou.
V africké savaně
spolu nečekaní spojenci překonávají zásadní problém.
Aby ukojil svůj obrovský apetit,
musí slon spořádat 135 kilo vegetace denně.
Stromy před ním neutečou.
Ale kapinice srpovitá má proti slonům neobyčejný arzenál.
Nízkofrekvenční akustický štít,
který zní jako hejno rozzuřených bodavých včel.
Tohoto zvuku se bojí dokonce i sloni.
Akácie výstražný systém samy od sebe zabudovaný nemají.
Instalují jim ho jejich pomocníci.
Mravenci druhu Crematogaster peringueyi vyhlodávají díry do zbytnělých trnů.
Má se za to, že k určení dokonalého úhlu používají svá tykadla.
A tak když zafouká,
akácie se rozezpívá.
Díry neslouží jen k hudebnímu představení.
Jsou také portály do skrytého světa.
Tajných úkrytů,
kde mravenci vychovávají své mladé.
Akácie jim také poskytuje vysoce návykový sladký nektar,
aby se u ní mravenci drželi.
A jen jediná akácie může být domovem kolonie o 50 000 jedincích.
Je to město v oblacích.
Ale někdo na něj útočí.
Téměř dvoumetrový krk dosáhne i na nejvyšší listy
a obratný 53centimetrový jazyk se dokáže prosmýknout i mezi trny.
A žirafy jsou na rozdíl od slonů
vůči hučení akácií imunní.
Je načase, aby si mravenci svou obživu zasloužili
a mobilizovali armádu, která zaútočí na nepřítele
158 000 000krát většího, než jsou oni.
Crematogaster peringueyi nevidí daleko, a tak polohu nepřátel zjišťují
pomocí vysoce citlivých vibračních receptorů.
Jak se žirafa krmí,
vysílá tím do větví nárazové vlny.
A mravenci dokáží tyto nepatrné otřesy měřit pomocí nohou.
Jestli pravá přední zachytí pohyb o zlomek vteřiny dřív než levá zadní,
znamená to, že nepřítel je napravo před nimi.
Armáda útočí.
Bolestivě žirafu kouše do jazyka a tváře.
Jeden za všechny
a všichni za strom.
Když zvednou zadeček, vystříknou jedovatou kyselinu.
Tak si vysloužili svou přezdívku.
Koktejloví mravenci.
A funguje to.
Neobejde se to beze ztrát.
Ale žirafa nakonec musí jít o dům dál.
Navzdory škodám a padlým
akácie i kolonie přežily.
A to díky svému pozoruhodnému partnerství.
Druhy nespojují jen konflikty.
Prasata bradavičnatá milují bahenní koupele.
Jsou příjemné
a zbavují je odumřelé kůže.
Ale některé věci bahno nevyřeší.
Tělo prasat hostí všemožné druhy parazitů.
Krvežíznivá klíšťata a vši ukryté tam, kam si prasata nedosáhnou.
Alespoň ne bez malé pomoci.
Tato tlupa mangust žije nedaleko.
Je to ukecaná cháska.
Má jeden z nejpropracovanějších jazyků ve zvířecí říši.
Pomocí bohatého slovníku ze samohlásek a slabik
probírají, kde hledat jídlo.
A všichni souhlasí.
Je načase vyrazit do města.
S váhou okolo 150 kilo
a vyzbrojená až po zuby
jsou prasata bradavičnatá obvykle v defenzívě.
Ale v této ugandské vesnici
se naučila být trochu přátelštější.
Prasata a mangusty nemluví stejným jazykem.
Ale sdílejí něco, co je mezi savci nesmírně vzácné.
Mezidruhovou spolupráci
iniciovanou
řečí těla.
Když se prase překulí, mangusta mu rozumí.
Je to pozvánka k jídlu.
Díky čichu, který je 1 000krát citlivější než náš,
odhalí i ten nejslabší pach krve
a odstraní proteiny nacucané parazity.
Pro mangusty je to výživná svačinka
a pro prase tolik potřebná hloubková očista.
Takový neobyčejný vztah je k vidění jen na dvou místech na Zemi.
Pokaždé poblíž lidských obydlí, kde je méně predátorů
a kořist se může trochu uvolnit.
Ve společnosti nových přátel.
Přizpůsobování zvířat modernímu světu
dává vzniknout některým z nejefektivnějších
a nejpůsobivějších partnerství ze všech.
Delfíni k lovu využívají velmi sofistikované metody.
Ale někteří z nich ho povýšili na úplně novou úroveň,
když se spolčili
s jiným inteligentním zvířetem.
Rybáři v brazilském městě Laguna ví, že mezi květnem a červnem
se toto ústí řeky hemží cípaly.
Ale ti v kalné vodě nejsou vidět.
Pokud nevidíte zvuky.
Echolokace je přesný sonarový systém, který určí velikost,
rychlost a vzdálenost kořisti.
Delfíni ho využívají k hledání cípalů,
které pak naženou do hejna.
Ale houfující se ryby se špatně chytají.
A tak delfíni švihnou ocasními ploutvemi,
a jak se specificky potopí,
charakteristicky plácnou do hladiny. To je signál pro přátele rybáře:
„Házejte sítě.“
Lidé díky tomu tahají úlovek za úlovkem,
i když jinak by rybařili naslepo.
A na své si přijdou i delfíni.
Když sítě letí,
cípalové zpanikaří,
naruší svou formaci
a rozprchnou se přímo vstříc čekajícím delfínům.
Všichni mají ryb dosytosti.
Je to dokonalé partnerství.
Strategické,
vynalézavé,
kdy se dva inteligentní druhy spojily, aby uspěly.
V našem světě máme stále co objevovat.
A na odhalení čekají ještě podivnější přátelství.
Ukazuje se, že jedno z nejpřekvapivějších spojenectví na Zemi
se nám celou dobu ukrývalo přímo pod nohama.
Stromy vedou tajný společenský život.
Hluboko pod zemí
probíhají živé hovory.
Stromy spolu mluví
pomocí nově objevené sociální sítě
zvané wood wide web.
Houby vytvářejí pojivo z vláken připomínajících vlasy,
vysávají z kořenů stromů cukry
a na oplátku
je zásobují minerálními látkami, které čerpají z půdy.
A tento utajený podzemní vztah umožňuje něco ještě nečekanějšího.
Jakmile se stromy propojí,
mohou si vyměňovat informace.
Životně důležitá varování o suchu a chorobách.
Tato douglaska tisolistá tu stojí už desítky let.
Ale nyní je v ohrožení.
Lýkohub douglaskový má hrozivý plán.
Chce si vytvořit armádu
a strom zabít.
Douglaska vysílá chemické a elektrické signály
a varuje sousedy, aby začali produkovat obranné jedy.
Ale na záchranu sebe sama je možná moc pozdě.
Škůdce velikosti hrášku vypouští feromon,
který by mohl osud douglasky zpečetit.
Volá si posily
a vyzývá je k masivní invazi.
Brouci
přicházejí,
páří se
a zavrtávají se dovnitř.
A jejich larvy potom strom vyžírají zaživa.
Tato mohutná douglaska během pár týdnů uhyne.
Ale umírající obr
udělá poslední nesobecký skutek a přesune cukry do kořenů,
aby se tyto životodárné zásoby rozdělily prostřednictvím wood wide webu.
A tím pomůže svým sousedům a potomkům zesílit.
Jak jeden život skomírá,
zbytek lesa je lépe připravený bojovat o svou budoucnost.
Sílu spojení mezi stromy a houbami
zatím ještě zkoumáme.
Ale již nyní je jasné,
že tento hluboce zakořeněný vztah je nezbytný pro život na celé Zemi.
Říká se, že v přírodě přežijí jen nejsilnější.
Ale když se pomocí spolupráce
a komunikace
zvířata a rostliny spojí
a zkombinují své superschopnosti,
i ti nejzranitelnější se mohou stát nezastavitelnými.
Jestli si myslíte, že o přírodě víte vše…
Zamyslete se znovu.
Překlad titulků: Markéta Klobasová