Pășește într-o lume...
dincolo de percepția ta.
O lume cu animale extraordinare,
cu puteri ascunse și simțuri ieșite din comun.
Dacă credeai că știi totul despre natură...
gândește-te mai bine.
NARAT DE BENEDICT CUMBERBATCH
În inima pădurilor canadiene...
e un animal atât de misterios...
încât e supranumit „Fantoma Pădurii”.
Uliul porumbar.
De la 0 la 65 km/h
în mai puțin de o secundă.
Cea mai rapidă accelerație dintre toate păsările de pradă.
Cu aripile sale scurte și rotunjite și coada lungă, străbate pădurile dense
cu o agilitate neegalată.
Dar chiar și manevrele sale pot fi dejucate.
Alte creaturi mult mai mici
au abilități surprinzătoare, care o pot învinge pe „Fantoma Pădurii”.
Cu o vedere specializată, adaptată la lumina slabă,
pițigoiul este primul care observă pericolul din aer...
și primul care dă alarma.
Un mesaj codat,
care transmite poziția și viteza uliului.
Veverițele nu doar recunosc semnalul pițigoiului...
dar au și învățat să-l imite aproape perfect.
În câteva secunde, avertizarea e transmisă de la un animal la altul.
Viteza transmiterii ei prin pădure e de peste 160 km/h.
Mai mult decât dublul vitezei cu care zboară uliul.
Mesaj primit, clar și răspicat.
„Se apropie inamicul, la înălțime mică și cu viteză mare.”
Când viețuitoarele mici se apără reciproc...
sunt cu un pas înaintea inamicului.
Nu trebuie să fii mare ca să supraviețuiești.
De fapt, ai nevoie de prieteni.
Bun venit în lumea alianțelor între animale,
unde creaturile comunică și colaborează în moduri minunate,
formând cele mai surprinzătoare parteneriate.
RELAȚII NEOBIȘNUITE
Chiar și în această lume necruțătoare,
când își unesc forțele,
animalele pot triumfa în condiții extreme.
Când se schimbă vremea în această pădure nord-americană,
solidaritatea poate face diferența între viață și moarte.
Având doar 150 de grame,
mica veveriță nu poate acumula destule rezerve de grăsime pentru a hiberna.
Prin urmare, trebuie să găsească hrană toată iarna.
Dar odată ce-și părăsește prietenii, poate să înghețe.
Când temperatura scade la minus 30 de grade,
doar cele mai abile veverițe
se întorc vii acasă.
Are nevoie de hrană.
Și asta rapid.
Ochii mari absorb lumina slabă.
Vede pe întuneric la fel de bine cum vedem noi pe lumină.
Iar simțul dezvoltat al mirosului o ajută să localizeze hrana pe solul pădurii.
Dar o ciupercă are doar patru calorii.
Are nevoie de 20 pentru a supraviețui peste noapte.
Nu sunt ușor de găsit în toiul iernii.
Dacă în căutarea hranei consumă mai multă energie decât găsește,
noaptea aceasta va fi și ultima.
Dar această creatură mică și ușoară are un secret.
Poate să zboare.
Veverițele zburătoare nordice au un costum de zbor îmblănit,
de la membrele anterioare la cele posterioare, numit patagiu.
Ele pot plana aproape cât lungimea unui teren de fotbal.
Pentru aterizare, își folosesc coada pentru a frâna în aer.
Zburând de la un copac la altul, găsesc destulă hrană cu un efort minim.
Dar acum, acest ninja al nopții e departe de prietenii săi.
Dacă nu-i găsește curând,
va muri.
Trimite un mesaj ultrasonic de urgență.
Majoritatea prădătorilor nu-l aud.
Dar prietenii lui îl aud.
Și când îi răspund,
știe exact unde să meargă.
Acum trebuie să se întoarcă acasă împreună
și să se încălzească în timp util.
Cu peste 20 de scorburi diferite răspândite prin pădure,
ar putea fi dificil de urmărit unde merge fiecare...
mai ales la viteza asta.
Dar o descoperire recentă a dezvăluit un talent ascuns chiar mai spectaculos.
Veverițele zburătoare strălucesc.
Filmările în ultraviolete arată că acestea prezintă fluorescență,
absorbind lumina lunii într-o culoare
și emițând-o în altă culoare.
Se crede că abdomenul lor fluorescent are rolul unui semnal luminos...
pentru a-și vedea prietenii noaptea
și a-i urmări până în scorbură,
unde sunt în siguranță și la căldură.
Veverițele se strâng împreună pentru a rezista în cele mai reci nopți.
Unele animale duc cooperarea la un alt nivel...
creând un puternic simț al comunității,
în care noua generație poate să crească în siguranță.
Cucuveaua de vizuină își crește puii într-o lume plină de pericole.
Cu o înălțime de doar 25 cm, ea trăiește sub picioarele
unor giganți.
Și într-o permanentă teamă de prădători.
Pe întinsele câmpii din Montana...
pericolul vine din orice direcție.
Din fericire, cucuvelele de vizuină sunt numai ochi și urechi.
Vederea binoculară și auzul fin le permit să depisteze pericolul.
Dar și mai impresionant e faptul că au grijă una de cealaltă.
Sunt singurele cucuvele care trăiesc în grupuri mari, de până la 100 de membri.
Ele formează cel mai bun grup de pază.
Un mediu sigur, în care puii lor...
își perfecționează abilitățile.
La o lună, vederea unui pui de cucuvea e deja complet dezvoltată.
Dar acum, cu puțin timp înainte să plece de acasă,
încă trebuie să lucreze la simțul auzului,
învățând cum să-și rotească fețele concave
pentru a direcționa sunetul spre urechi.
Dacă fac asta cum trebuie, sunetul e amplificat și de zece ori.
Dar e nevoie de practică și coordonare.
În tot acest timp, părinții îi ocrotesc,
stând de pază
și dându-le de mâncare.
Cucuvelele sunt carnivore, dar nu au dinți cu care să mestece.
Prin urmare, chiar și puii înghit hrana întreagă.
Gheare, blană, oase și toate celelalte.
Și ce intră trebuie să iasă.
Sub formă de cocoloș.
În fine, înapoi la cursuri.
Cum să evite pericolul
ascultându-și părinții și urmându-le exemplul.
Când se dă alarma de șarpe cu clopoței...
puii de cucuvea știu să păstreze distanța.
Veninul lui e destul de puternic să omoare și cele mai mari animale
din America.
Dar curiozitatea poate fi extrem de utilă.
Atât timp cât sunt prudenți și păstrează distanța,
sunt în siguranță.
Unele pericole sunt mai greu de evitat.
Bizonii.
Aceștia folosesc gurile vizuinilor pentru a se scălda în praf.
Acest gigant de 1.100 kg
ar putea distruge cu ușurință vizuina, blocând toți ocupanții înăuntru.
Așa că puii fac ceva absolut uimitor.
Ei și-au însușit arta de a imita,
copiind sunetul distinctiv al șarpelui cu clopoței aproape la perfecțiune.
Reușesc să sperie o namilă de 11.000 de ori mai mare decât ei.
Acești mici imitatori sunt pe cale să devină
membri cu drepturi depline din echipa de securitate a cucuvelelor de vizuină.
Privește în sus, în jurul tău, uită-te cu atenție
și vei vedea
relații neobișnuite ascunse peste tot în această lume minunată.
În câteva nopți speciale din fiecare an,
acest mic petic de pădure din munții Mexicului
devine scena uneia dintre cele mai fascinante cooperări de pe Pământ.
Acest licurici mascul a așteptat doi ani sub pământ.
Acum este șansa lui să strălucească.
Și are exact calitățile necesare pentru această sarcină.
El își încarcă abdomenul cu oxigen.
Acesta reacționează cu compuși chimici puternici,
luciferină și luciferază, într-o explozie de bioluminescență.
Dar nici măcar această capacitate încântătoare nu e suficientă.
Femelelor le place să fie uluite.
Strălucirea face diferența.
Singura lui șansă...
este să facă echipă cu rivalii lui.
Când mii de licurici masculi își unesc forțele,
totul devine mai strălucitor...
dar și mult mai haotic.
Femelele își fac mutarea doar când masculii strălucesc în sincron.
Așa că, încet, ei își ajustează frecvența,
până când, în cele din urmă, se întâmplă ceva magic.
Masculii ajung la o sincronizare supranaturală,
un val mexican luminos, filmat rareori până acum.
Din 2.000 de specii de licurici,
doar aproximativ 12 lucesc la unison,
iar acest efect unduitor e atât de fenomenal,
încât chiar și cea mai pretențioasă femelă se simte atrasă.
Ea își arată interesul...
dar lumina ei e așa slabă,
încât trebuie să emită semnalul în pauza dintre sclipirile masculilor.
Sunt câte zece rivali care concurează pentru fiecare femelă.
Așa că fiecare mascul e acum pe cont propriu.
Acest individ hotărât ajunge la ea primul...
și are șansa să se împerecheze.
Dar, în fond,
norocul lui în dragoste se datorează acestei demonstrații magice
de cooperare.
Cu cât cercetăm mai amănunțit relațiile neobișnuite din natură,
cu atât devin mai surprinzătoare.
În savana africană,
niște aliați improbabili colaborează la rezolvarea unei mari probleme.
Pentru a-și satisface enormul apetit,
un elefant consumă 140 kg de vegetație într-o zi.
Copacii nu au scăpare.
Dar acacia fluierătoare are o protecție extraordinară împotriva elefanților.
Un scut sonic de joasă frecvență...
care emite sunete asemănătoare unui roi de albine furioase.
E un sunet de care se tem până și elefanții.
Planta nu dispune de un sistem de alarmă integrat.
În schimb, acesta e instalat de mici ajutoare.
Furnicile negre sud-africane fac găuri în spinii umflați.
Se crede că își folosesc antenele pentru a determina unghiul perfect.
Așadar, când bate vântul predominant,
acacia începe să „cânte”.
Orificiile nu fac doar copacul să fluiere,
dar sunt și portaluri spre o lume ascunsă.
Sunt adăposturi secrete,
unde furnicile au grijă de larve.
Copacul produce un nectar bogat în zahăr, care dă dependență,
astfel încât furnicile să rămână acolo.
O singură acacie poate adăposti o colonie de 50.000 de membri.
E un oraș în cer.
Dar este atacat.
Gâtul de 1,8 metri poate ajunge la frunzele cele mai înalte.
Iar limba abilă, de peste 50 cm, poate culege frunzele dintre țepi.
Și, spre deosebire de elefanți,
girafele sunt imune la fluieratul acaciei.
E timpul ca furnicile să-și câștige existența.
Ele își mobilizează armata pentru a se lupta cu un inamic
de 158 de milioane de ori mai mare decât ele.
Furnicile negre sud-africane nu văd la distanță, așa că detectează atacatorii
folosind senzori de vibrații foarte sensibili.
Când mănâncă girafa,
unde de șoc sunt trimise prin ramuri.
Furnicile pot măsura diferențe infime ale vibrațiilor folosindu-și picioarele.
Dacă piciorul din dreapta față detectează mișcare înaintea celui din stânga spate,
înseamnă că există un inamic în față, la dreapta.
Armata atacă,
aplicând înțepături dureroase pe limbă și față.
E unul pentru toți
și toți pentru copac.
Ridicându-și abdomenele, furnicile împrăștie un acid toxic.
Așa și-au câștigat denumirea.
Furnici cu abdomenul ridicat.
Și funcționează.
Pierderile sunt inevitabile,
dar, în cele din urmă, girafa e nevoită să plece.
În ciuda daunelor și pierderilor,
acacia și colonia trăiesc în continuare.
Datorită remarcabilului lor parteneriat.
Nu doar conflictul reușește să reunească speciile.
Mistreții de savană adoră băile în noroi.
Se simt grozav
și își exfoliază pielea,
dar sunt și lucruri pe care noroiul nu le poate îndepărta.
Corpul mistreților găzduiește tot soiul de paraziți,
căpușe și păduchi care se hrănesc cu sânge,
ascunși în locuri imposibil de ajuns.
Cel puțin, nu fără puțin ajutor.
Acest grup de manguste trăiește în apropiere.
Sunt animale vorbărețe,
având unul dintre cele mai sofisticate limbaje.
Folosind un vocabular complex format din vocale și silabe,
ele discută unde să găsească hrană.
Toate sunt de acord.
E timpul să meargă în oraș.
Cu o greutate de aproximativ 150 kg
și înarmați până în dinți,
mistreții de savană sunt, de obicei, în defensivă.
Dar în acest sat din Uganda,
au învățat să fie puțin mai abordabili.
Mistreții de savană și mangustele nu vorbesc aceeași limbă,
dar împărtășesc ceva extrem de rar între mamifere.
O colaborare între specii.
Inițiată prin limbajul corporal.
Când mistrețul se lasă pe o parte, mangustele înțeleg.
E o invitație la masă.
Cu un simț al mirosului de 1.000 de ori mai sensibil decât al nostru...
ele simt mirosul slab de sânge...
și culeg paraziții bogați în proteine.
O masă nutritivă pentru manguste...
și o deparazitare atât de necesară pentru mistrețul de savană.
Această relație specială a fost observată în doar două locuri de pe Pământ.
Ambele lângă așezări umane, unde există mai puțini prădători,
astfel încât prada se poate relaxa puțin
în compania noilor prieteni.
Pe măsura adaptării animalelor la lumea modernă,
ia naștere unul dintre cele mai eficiente parteneriate dintre toate.
Delfinii cu bot gros
folosesc tehnici foarte sofisticate pentru a-și prinde prada.
Dar unii au dus vânătoarea la un nivel cu totul nou...
făcând echipă
cu un alt animal inteligent.
Pescarii din Laguna, Brazilia, știu că între lunile mai și iunie
apele acestui estuar sunt pline de chefali...
dar sunt prea tulburi pentru a-i vedea...
decât dacă te orientezi după sunete.
Ecolocația e asemenea unui sonar de mare precizie, care poate detecta mărimea,
viteza și distanța prăzii.
Delfinii o folosesc pentru a găsi chefalii...
iar apoi îi dirijează pe toți laolaltă.
Dar bancurile de pești sunt foarte dificil de atacat.
Drept urmare, printr-o mișcare a cozii,
aceștia fac o săritură distinctivă,
lovind apa într-un mod anume, care îi anunță pe prietenii lor pescari
că e timpul să arunce plasele.
Astfel îi ajută pe oameni să obțină captură după captură.
Fără delfini, aceștia ar pescui orbește.
Și delfinii au de câștigat.
Când se aruncă plasele,
chefalii intră în panică...
ies din formație
și se împrăștie
direct spre delfinii care așteaptă.
Toți prind pește pe săturate.
E parteneriatul perfect.
Strategic,
ingenios,
în care două specii inteligente își unesc forțele pentru a reuși.
Încă sunt multe de explorat în lumea noastră.
Inclusiv relații chiar mai neobișnuite de descoperit.
Dar una dintre cele mai surprinzătoare alianțe de pe Pământ
se ascunde chiar sub picioarele noastre.
Copacii au o viață socială secretă.
În adâncuri,
are loc o conversație animată.
Copacii vorbesc
printr-o rețea socială descoperită recent,
numită și „wood wide web”.
Fungii formează o rețea de fire asemănătoare firelor de păr...
extrag zaharuri din rădăcinile arborelui...
și, în schimb,
îi oferă copacului minerale, pe care le extrag din sol.
Iar această relație subterană secretă
permite un fenomen și mai neașteptat.
Odată ce sunt conectați, arborii pot face schimb de informații,
de avertizări vitale despre secetă sau boli.
Acest duglas verde a rezistat decenii.
Dar acum, e în pericol.
Un gândac de duglas are un plan mortal.
Acela de a mobiliza o armată și de a distruge copacul.
Transmițând semnale chimice și electrice,
coniferul își avertizează vecinii să producă otrăvuri defensive.
Dar ar putea fi prea târziu să se salveze pe el.
Dăunătorul de mărimea unui bob de mazăre emite un feromon...
care ar putea pecetlui soarta copacului.
Acesta cheamă întăriri
și convoacă o invazie în masă.
Gândacii își fac apariția,
se împerechează și își fac cuiburi.
Apoi larvele lor mănâncă arborele de viu.
Mărețul conifer va muri în câteva săptămâni.
Dar într-o ultimă acțiune altruistă...
gigantul muribund direcționează zaharurile spre rădăcinile sale...
pentru ca rezervele dătătoare de viață să fie împărțite prin rețeaua copacilor.
Prin această acțiune, își ajută vecinii și arborii tineri
să devină mai puternici.
În timp ce o viață se stinge,
restul pădurii
devine mai bine pregătită să lupte pentru viitorul ei.
Încă descoperim cât de puternică e legătura
dintre copaci și fungi.
Dar e deja clar
că această relație profundă e esențială pentru întreaga viață de pe Pământ.
Se spune că, în natură, doar cei mai puternici supraviețuiesc.
Dar când cooperarea
și comunicarea...
reunesc animalele și plantele...
iar când superputerile se combină...
chiar și cei mai vulnerabili pot deveni de neoprit.
De crezi că știi tot despre natură...
gândește-te mai bine.
Subtitrarea: Oana Bunea