Astu maailmaan, jota et yleensä pääse näkemään.
Tutustu uskomattomiin eläimiin,
joilla on salaisia kykyjä ja tarkkoja aisteja.
Jos uskot tietäväsi kaiken luonnosta,
saatat erehtyä.
Ennalta-arvaamattomassa maailmassa -
SELOSTAJA: BENEDICT CUMBERBATCH
eläimet tekevät kaikkensa pitääkseen perheensä turvassa.
Mutta vanhemmuuden mukana tulee suuri vastuu.
Tämä afrikanjassanakoiras on jäänyt huolehtimaan poikasista.
Se huolehti munista neljä viikkoa yksin.
Kun poikaset kuoriutuivat kaksi päivää sitten, se otti ne siipiensä suojaan.
Poikaset kuoriutuvat tulitikkuaskin kokoisina aikuisten kopioina.
Ja ovat yllättävän itsenäisiä.
Kuten isälläänkin, niiden pitkät varpaat auttavat painoa jakautumaan tasaisesti -
laajalle alueelle.
Ne voivat melkein kävellä veden päällä.
Ne seikkailevat pitkälle lumpeita pitkin -
ja syövät kärpäsiä.
Isä tasapainoilee sen kanssa, miten paljon poikasille voi antaa -
vapautta kasvaa ja kuinka paljon niitä tulee suojella.
Ne saattavat olla omatoimisia, mutta eivät ymmärrä vaaroja.
Vain joka neljäs poikanen selviää aikuiseksi.
Kiljumerikotkan näkökyky näkee läpi heijastuksen,
joka tulee vedenpinnasta ja kohdistaa katseensa liikkeeseen.
Yleensä kun jassana huomaa uhan, se kaappaa poikaset turvaan -
ja suuntaa suojaan.
Mutta sen poikaset ovat hajaantuneet liian kauas.
Joten se lähettää salaisen hätäkutsun,
joka laukaisee uskomattoman pedonvastustusvaiston.
Poikaset jähmettyvät.
Isä ei voi kuin toivoa, että ne pysyvät aivan paikoillaan.
Kun vaaratilanne on ohi, se kiirehtii poimimaan poikaset.
Mutta yksi poikanen puuttuu vielä.
Se on edelleen jähmettynyt.
Nokan aukot toimivat kuin snorkkelina ja auttavat sitä hengittämään.
Mutta koska se on veden alla, se ei kuule isänsä kutsua.
Mitä enemmän isä etsii, sitä enemmän huomiota se herättää.
Krokotiilit havaitsevat värinöitä niiden tuntoherkällä iholla.
Isoissa jaloissa on myös ongelmansa.
Lopulta isän huudot kuuluvat tarpeeksi läheltä -
ja poikanen alkaa liikkua sitä kohti.
Viimeinkin -
kaikki taas yhdessä -
isänsä huomassa.
Kun eläimet kasvattavat poikasiaan,
perheen turvassa pitäminen vaatii ilmiömäisiä taitoja.
SUKULINJAT
Emot tekevät kaikkensa varmistaakseen -
parhaan mahdollisen alun poikasilleen.
Tämä arraukilpikonna etsii täydellistä rantaa -
munimiseen.
Ongelmana on, että ne ovat näkyvissä vain kaksi kuukautta -
kuivalla kaudella -
ja ovat piilossa monimutkaisessa vesistölabyrintissä.
Joki on niin samea, että on vaikea löytää tietään.
Mutta tämä emo on päättäväinen -
ja käyttää apunaan salaista verkostoa.
Se suunnistaa kohti toisten kilpikonnien vaimeita kutsuja.
Ne alkavat vahvistua -
ja voimistua.
Lähes 4000 neliökilometrin alueelta -
kilpikonnaemot kokoontuvat.
Niitä on 40 000.
Kuten muidenkin naaraiden, sen täytyy varmistaa, että sen poikaset kuoriutuvat -
sateiden alkaessa.
Jos munii liian aikaisin, poikaset eivät pääse kaivautumaan pinnalle -
kuivasta hiekasta.
Jos munii liian myöhään, nouseva vesi hukuttaa munat.
Näillä kilpikonnilla on kuitenkin hiljattain huomattu taito -
ennustaa tulevaa.
Ne käyttävät kollektiivista älykkyyttä oikean munimisajan päättämiseen.
Kahdeksalla erilaisella viestillä ne keskustelevat kosteudesta, lämpötilasta -
ja vedenkorkeudesta,
kunnes ne tulevat yhteisymmärrykseen.
Nyt on aika.
Toisten neuvot apunaan se valitsee paikan -
keskeltä rantaa.
Pesimällä yhdessä -
ne antavat neljälle miljoonalle poikaselle -
parhaat mahdollisuudet selvitä kahden kuukauden kuluttua.
Munien hautuessa hiekassa -
pinnan yläpuolella sateet saapuvat.
Kuten emonsakin, tämä vastasyntynyt kilpikonna puhuu.
Eikä se ole yksin.
Tuhansista pesistä koko rannan alueella otetaan osaa keskusteluun.
Yhdessä ne päättävät oikean hetken nousta pinnalle.
Kosteaa hiekkaa on helppo kaivaa,
mutta poikanen nousee vaaralliseen maailmaan.
Jotkut eivät koskaan selviä joelle.
Mutta emojen yhteistyö on varmistanut, että nämä pienet kilpikonnat -
saavat turvaa yhteisöstään.
Piiloutuneena joukkoon -
ja kommunikoiden -
etulinjassa olevat kannustavat muita eteenpäin.
Ja kuten emonsakin aiemmin, muiden avustuksella -
se onnistuu.
Nyt sen täytyy uida turvaan.
Uskomatonta kyllä joku on näyttämässä sille tietä.
Emo on edelleen paikalla.
Itse asiassa kaikki kilpikonnaemot ovat odottaneet.
Kun ne kuulevat poikasensa, emot kutsuvat niitä -
syvemmälle veteen.
Tämä hiljattainen löytö on ensimmäinen esimerkki siitä, miten kilpikonnat -
auttavat jälkeläisiään kuoriutumisen jälkeen.
Monilla eläimillä -
supervanhemmuus alkaa kauan ennen poikasten syntymää.
Kohdussa uskomaton elämä on alkamassa.
Nelikuukautinen ja alle 30-grammainen.
Ennen syntymäänsä tämän afrikannorsun tulee kasvattaa painoaan 6000-kertaiseksi.
Joku muu hoitaa raskaan taakan kantamisen.
Norsunaaraan kantoaika on rankempi kuin muilla nisäkkäillä.
Sen täytyy kantaa poikastaan melkein kaksi vuotta.
Antaen sen kasvaa -
läpi ääriolosuhteiden -
ja turvassa monilta tappavilta vihollisilta.
Mutta sen ei tarvitse tehdä sitä yksin.
Sen lauma on sen elinehto -
ja poikasen myös.
12 kuukauden jälkeen sen korvat ja kuulo kehittyvät edelleen.
Mutta se kuuntelee jo -
jaloillaan.
Erityiset solut sen varpaissa ja kannoissa poimivat värähtelyjä -
lauman kommunikoidessa.
Se oppii tunnistamaan emonsa -
ja muut suurperheensä jäsenet.
Kommunikoiden ja yhteistyöllä norsut luovat vahvoja suhteita -
ja sosiaalisen verkoston, joka on tärkeä poikasen selviytymiselle.
Mutta laumassa eläminen vaatii älykkyyttä.
Vielä 20 kuukauden jälkeen sen aivojen tulee vielä kehittyä.
Ne ovat suuremmat kuin muilla maaeläimillä.
Joten emo jatkaa kantoaikaa vielä kahdella kuukaudella -
ylläpitämällä hormonien kulkua kohtuun,
kunnes poikanen on valmis maailmaan.
Vastasyntyneen silmät eivät vielä näe hyvin.
Mutta emon matalataajuiset kutsut ovat rohkaisevan tuttuja.
Lauman muut naaraat rauhoittelevat sitä pehmeillä äänillä -
ja näyttävät innostuksensa erittämällä feromoneja -
ohimorauhasistaan.
Mutta juhlintaan ei ole paljoa aikaa.
Syntymän hajut kulkeutuvat nopeasti aamuilmassa.
Muut naaraat heittävät mutaa jälkeisten päälle peittääkseen hajun.
Emo rohkaisee poikasta seisomaan lupaamalla maitoa.
Mutta ennen kuin se pääsee juomaan, täytyy liikkua.
Täällä on leijonia, jotka saalistavat hyökkäyksille alttiita norsuja.
Mutta yhä lämpenevässä maailmassa,
vastasyntyneen pahin uhka on nestehukka.
Tänä vuonna ei satanutkaan.
Tarvitaan koko perheen voimaa, jotta ne löytäisivät vettä kuivuudessa -
ja uskomatonta vanhemmuutta, jotta poikanen selviää matkasta.
Kaikki eläinvanhemmat eivät jää huolehtimaan jälkeläisistään.
Vaan ne käyttävät yliluonnollisia voimiaan pitääkseen jälkeläisensä turvassa -
ollessaan poissa.
Ecuadorin pilvimetsissä, pikkuinen nuolimyrkkysammakko -
on ollut kiireinen etsiessään lätäköitä viidelle toukalleen.
Enää yksi jäljellä.
Se erittää erityistä nestettä, jotta nuijapäät voivat uida sen selässä.
Sitten se löytää virtaamatonta vettä sen uskomattomalla hajuaistilla.
Mutta vesi on tuolla ylhäällä.
Ananaskasvit kasvavat latvuston oksissa.
Korkealla ne eivät voi ottaa vettä maasta, joten niillä on oma vesivarasto.
Se on täydellinen lastenallas,
mutta valtava nousu pienelle sammakolle.
Se tiputtaa toukkansa uuteen kotiin.
Mutta sille ei ole mitään täällä.
Sen täytyy palata maan tasalle keräämään ravintoa -
jättäen jälkikasvunsa alttiiksi -
pedoille, jotka saalistavat ananaskasvien läheisyydessä.
Mutta emolla on suunnitelma.
Palattuaan maankamaralle,
se ahmii pieniä, myrkyllisiä muurahaisia.
Niiden ravintoarvo ei ole kummoinen,
mutta kekseliäs sammakko -
osaa kehittää muurahaisenmyrkyn vielä vahvemmaksi -
tehden sen ihosta tappavan.
Se on peittänyt itsensä kemikaalisella suojakilvellä.
Nyt sen täytyy antaa myrkkysuoja myös jälkeläisilleen.
Jokaiseen lätäkköön -
se munii yhden hedelmöittymättömän munan,
joka on kuorrutettu hermomyrkyllä.
Kun toukat syövät,
myrkky vapautuu munasta -
ja valtaa lastenaltaan.
Vaeltajahämähäkit havaitsevat saaliinsa maistamalla jaloillaan.
Mutta tämä vesi on niin myrkyllistä, ettei sinne voi mennä.
Kahden kuukauden ajan tämä helikopteriemo jatkaa -
myrkkymunien pudottelua sen toukille.
Varmistaen, että niiden kasvaessa -
niistä tulee myrkyllisiä pikkusammakoita.
Kuten emonsakin.
Kun poikasten kasvattaminen on pitkäntähtäimen sijoitus,
tarvitaan entistä parempaa vanhemmuutta.
Kuusi pentua on paljon etenkin, kun tulee äidiksi ensimmäistä kertaa.
Mutta tämä gepardi polveutuu superemojen sukulinjasta.
Ne ovat kuuluisia suurista pentueistaan.
Isosta perheestä huolehtiminen Afrikan savanneilla -
vaatii hyvin erityisiä taitoja.
Sen täytyy saalistaa lähes joka päivä.
Löytääkseen tarpeeksi saalista se käyttää hyödykseen aistimaailmaa.
Impala.
Ne jättävät sorkillaan hajujäljen,
jotta lauma pysyy yhdessä.
Gepardi voi siis jäljittää ne tarkalla hajuaistillaan.
Mutta jotkut seuraavat sen perhettä samalla tavalla.
Isommat pedot etsivät ja tappavat gepardin pentuja.
Jotta sen perhettä ei jäljitettäisi, tämä emo tekee jotain ihmeellistä.
Neutralisoimalla ruokavalionsa rikkiyhdisteet -
se poistaa hajun virtsastaan,
jolloin sitä on lähes mahdotonta seurata.
Kuusi pentua on heikkous väijytyssaalistajalle.
Mutta sen etuna on kyky saalistaa päivän kuumuudessa.
Useimpien petojen täytyy levätä nyt,
joten tämä on turvallisin aika jättää pennut -
ja lähteä matkaan yksin.
Tiheässä kasvistossa sen täplikäs turkki sulautuu valon täplittämään maastoon,
joten se pääsee lähestymään kohdetta.
Mutta loppumatka -
tapahtuu avoimessa maastossa.
Taas kerran se kääntää kuumuuden edukseen.
Pään sivuilla olevien silmien vuoksi impaloiden näkökenttä on laaja,
mutta niiden syvyysnäkö on huono.
Lämpöväreily toimii kuin näkymättömyysviittana,
jolloin se voi olla piilossa niiden silmien edessä.
Ja liikkua yhä lähemmäs.
Kunnes se on valmis iskemään.
Nollasta sataan alle kolmessa sekunnissa.
Lopultakin ateria perhekoossa.
Silti se laittaa pennut syömään nopeasti. Aika on tiukalla.
Heti kun lihaan on purtu, veri ja happi sekoittuvat -
luoden tuoksun, joka kulkeutuu kauas tuulessa.
Mutta sillä on hämmästyttävä kyky nähdä lähestyvät ongelmat.
Ja pysytellä askeleen edellä.
Mahat täynnä ja koko perhe turvassa.
Viimeinkin emon pitäisi levähtää hieman.
Mutta ei liikaa.
Vähän yli vuodessa sen pitäisi valmistaa pennut itsenäisyyteen.
Vanhemmilla on töitä pentujen valmistamisessa pesästä lähtemiseen.
Chicagon kaupunkiviidakko ei ehkä vaikuta parhaalta paikalta lasten kasvattamiseen.
Paitsi, jos on supervanhempi.
Muuttohaukalle "tuulisella kaupungilla" on paljon tarjottavaa.
Näkymätön ilmavirtojen verkosto kulkee Chicagon keskustassa.
Tämä emo käyttää sitä hyväkseen.
Kun aurinko lämmittää asfaltin ja betonin,
se luo voimakkaita ilmavirtauksia,
jotka auttavat sitä liitämään 800 metriä kaupungin horisontin yläpuolella.
Valmiina syöksymään.
400 kilometriä tunnissa.
Ja jos saalis väistää rakennusten taakse,
se käyttää nopeita virtauksia rakennusten välissä kuin suihkuvirtauksia -
nostamaan vauhtia vaakatasossa.
Ja yllättää saaliinsa.
Hoitamalla hommansa kaupungissa se kasvattaa enemmän poikasia -
kuin maalaisserkkunsa.
Viimeisten viiden viikon aikana se on kasvattanut kolmea poikasta -
ja antanut niille kaiken tarvittavan selviytymiseen.
Superisän avustuksella.
Yhdessä ne jakavat lastenvahtimisen ja saalistuksen.
Poikaset ovat kokemattomia.
Ja vain kahdeksassa viikossa -
niiden tulee olla valmiita selviytymään itse kaupungissa.
Kaiken opettaminen niille on suurin vanhemmuushaaste.
Joten isän lähtiessä hakemaan lounasta perheelle,
emo aloittaa kaupunkilentämisen oppitunnit.
Kaupungin yläpuolella saalistamiseen tarvitsee ainutlaatuisia taitoja.
Emon täytyy opettaa niitä käyttämään lämmön luomia ilmavirtauksia -
ilmojen supervaltateinä.
Joten se näyttää mallia.
Uudestaan.
Ja uudestaan.
Poikaset harjoittelevat tasapainoilemaan ilmavirtauksilla.
Kunnes lopulta -
ne ovat valmiita -
nousemaan ilmaan.
Nyt ne ovat löytäneet siipensä -
ja on aika siirtyä haastavampaan ilma-akrobatiaan.
Isä on palannut aikeenaan viedä oppitunnit uudelle tasolle.
Saaliin pudottaminen opettaa poikasille, miten painovoimaa voi käyttää -
ja ruumiin muotoa muuttaa, niin että se leikkaa ilman läpi -
ja vauhti kiihtyy.
Nyt emo nostaa panoksia siirtämällä ruokaa ilmassa.
Se on tärkeä askel harjoiteltaessa ketteryyttä nopean saaliin nappaamiseksi.
Muut linnut eivät omista näin paljon aikaa poikastensa opettamiseen.
Mutta suurella panostuksella, tulee suuri palkkio.
Vain kuukaudessa uusi supersaalistajien sukupolvi -
on valmis isoon, pahaan kaupunkiin.
Tällä koralliriutalla -
elää pikkuruinen eläin, joka ei koskaan päästä jälkikasvuaan lähtemään.
Sienieläin toimii elävänä linnana pistoolikatkarapukuningattarelle -
ja sen 300:lle yhdyskunnan jäsenelle.
Ne eivät ole riisinjyvää suurempia.
Kuningattarella on voimia, joilla se pitää muita hallinnassaan.
Se erittää kemikaalikoktailin,
joka tukahduttaa tyttäriensä kyvyn lisääntyä -
muuttaen ne uskollisiksi työläisiksi.
Ne uurastavat ahkerasti ja siivoavat sientä -
ja ylläpitävät kulkuväyliä.
Mutta sen alamaiset eivät synny tasa-arvoisina.
Osasta kehittyy sotilaita,
joilla on sakset ja vaisto puolustaa.
Meritähdet saalistavat sienieläimiä.
Ne yrittävät syödä katkarapujen kodin.
Vaikka se on noin tuhat kertaa niitä isompi,
katkaravut yhdistävät voimansa vihollista vastaan.
Kaikkien sotilaiden vartioidessa edessä suurempi uhkaa lähestyy takaapäin.
Monisukasmato -
on täydellisen muotoinen hyökkäämään yhdyskunnan ytimeen.
Mutta ne eivät syö sienieläimiä.
Niiden leuoilla katkotaan katkarapuja.
Työläiset ovat voimattomia sen edessä.
Mutta hälytysäänillä ne kutsuvat apujoukkoja.
Sotilaat saapuvat ja ottavat käyttöön pettämättömän aseen.
Ne naksuttavat saksiaan niin nopeasti, että se höyrystää veden -
ja luo kuplan.
Kun meren paine saa kuplan luhistumaan,
sen sisällä oleva vesi lämpenee lähes 4000 asteeseen -
ja luo paineaallon.
Se yllättää madon ja saa sen perääntymään.
Mutta vahingoilta ei vältytty.
Kuningatar on kuollut.
Heti kun sen vaikutus on loppunut, alkaa valtataistelu.
Vapaina emonsa kemikaalikontrollista työläiset alkavat muuttua.
Voittaja on se, joka kehittyy ensin -
ja laittaa sisaruksensa vaikutuksensa alle.
Sukulinja jatkuu.
Perheet, jotka pysyvät yhdessä ovat vahvimpia.
Mutta se ei aina ole vaihtoehto.
Veden etsimisestä on tullut niin epätoivoista,
että se ajaa tämän perheen erilleen.
Norsut voivat kulkea yli 30 kilometriä päivässä,
mutta osalla on vaikeuksia pysyä mukana.
Jokaista aikuisen askelta kohti -
poikasen täytyy ottaa kuusi.
Lauman on pakko jatkaa matkaa,
mutta emo ei hylkää poikastaan.
Lähes 40 asteen kuumuudessa -
ne ovat uupuneita -
ja lähellä nestehukkaa.
Lähellä kuolemaa.
Viileän maan kaivaminen esiin on ainoa keino helpottaa poikasen oloa.
Siten se voittaa hieman aikaa-
ja voi ottaa supervoimansa käyttöön.
Eteenpäin nojaten se siirtää painoaan ja asettaa päänsä linjaan jalkojensa kanssa.
Ja levittää jalkojaan, niin että ne ovat täysin maata vasten.
Sitten se tekee jotain uskomatonta.
Se tuntee perheensä.
Viiden kilometrin päässä.
Käyttäen kärsiään madaltamaan ääniensä taajuutta -
lauma lähettää värähtelyjä maata pitkin.
Herkät solut emon jaloissa havaitsevat äänen -
ja lähettävät ne sen luita pitkin kohti sen korvaa.
Vaihtamalla asentoaan se selvittää, mistä suunnasta viesti tulee -
ja mitä se tarkoittaa.
Perhe kannustaa niitä eteenpäin.
Sen poikanen ei jaksa enää kauaa.
Mutta emo on päättäväinen.
Se tietää, että lauma kutsuu niitä hyvästä syystä.
Käyttäen samaa keinoa tunnistaa värähdyksiä -
ne ovat kuulleet jotain ihmeellistä.
Myös ukkosmyrskyt tuottavat matalataajuista infraääntä.
Norsut voivat ikään kuin tuntea ne yli 150 kilometrin päästä.
Jatkaen maan kuuntelua -
lauma matkaa suoraan lähteelle.
Ne ovat nälkäisiä ja heikkoja.
Mutta tieto elämää ylläpitävästä vedestä saa ne jatkamaan.
Kunnes lopulta -
se on ulottuvilla.
Kun viesti toivosta kulkeutuu kauas ja laajalle -
yhä useammat norsut saapuvat,
kunnes koko suurperhe on koolla jälleen.
Melkein.
Poikasella on edelleen vaikeuksia.
Mutta sen emo ei lähde sen viereltä.
Ja nyt ne ovat niin lähellä, että voivat haistaa sen.
Perheen pitäessä yhtä -
kommunikoiden ja tehden yhteistyötä -
jokaisella, olipa kuinka pieni tahansa, on mahdollisuus selviytyä.
Sukulinjan jatkaminen on elämän perimmäinen tehtävä.
Kaikkia mahdollisia supervoimia tarvitaan perheen suojelemiseen sekä -
tulevaisuuden takaamiseen
seuraaville sukupolville uskomattomia eläimiä.
Jos uskot tietäväsi kaiken luonnosta,
saatat erehtyä.
Tekstitys: Niina Kinnunen