Pășește într-o lume dincolo de percepția ta.
O lume cu animale extraordinare,
cu puteri ascunse și simțuri ieșite din comun.
Dacă credeai că știi totul despre natură,
gândește-te mai bine.
În această lume imprevizibilă...
NARAT DE BENEDICT CUMBERBATCH
...animalele fac tot posibilul pentru a-și proteja familia.
Dar când ești un super-părinte, ai responsabilități pe măsură.
Acest mascul de jacana africană trebuie să aibă grijă de pui.
Timp de patru săptămâni, a clocit singur ouăle.
După eclozare, în urmă cu două zile, tatăl a luat puii sub aripa lui.
Puii de jacana ies din găoace ca niște versiuni în miniatură ale adulților.
Și sunt surprinzător de independenți.
Exact ca ale tatălui, degetele lor uriașe și răsfirate le distribuie greutatea
pe o suprafață mare,
așa încât pot aproape să meargă pe apă.
Ei se aventurează departe, pe nuferi,
hrănindu-se cu muște.
Tatăl menține un echilibru fragil între a le oferi puilor
libertatea necesară pentru a crește
și protejarea lor.
Deși se hrănesc singuri, ei nu cunosc pericolele.
Doar unul din patru pui va ajunge la vârsta adultă.
Datorită vederii polarizate, vulturul pescar african vede prin lumina orbitoare
reflectată de apă și reperează mișcarea.
Când simt un pericol, jacanele obișnuiesc să-și ia puii
și să se adăpostească.
Dar puii lui sunt prea împrăștiați.
Așa că le trimite un semnal de alarmă secret,
care declanșează un incredibil instinct împotriva prădătorilor.
Puii încremenesc pe loc.
Tatăl nu poate decât să spere că puii rămân cât mai nemișcați posibil.
După ce a trecut pericolul, tatăl fuge să-și adune puii.
Dar unul dintre pui încă lipsește.
Încă stă nemișcat.
Orificiile din cioc funcționează asemenea unui tub de respirat.
Dar întrucât este sub apă, nu aude chemarea tatălui.
Cu cât îl caută mai mult, cu atât mai multă atenție atrage.
Crocodilii detectează vibrațiile cu ajutorul pielii lor foarte sensibile.
Picioarele sale uriașe au și un dezavantaj.
Într-un final, tatăl e destul de aproape pentru a fi auzit,
iar puiul se îndreaptă spre el.
În sfârșit,
sunt cu toții împreună,
sub protecția tatălui.
Când animalele își asumă provocarea de a crește pui,
au nevoie de abilități fenomenale pentru a-și proteja familia.
LEGĂTURI DE SÂNGE
Mamele sunt capabile de lucruri extraordinare pentru a asigura
cele mai bune șanse pentru puii lor.
Această țestoasă amazoniană gigantică este în căutarea plajei perfecte
pentru a-și depune ouăle.
Problema e că acestea există doar două luni, la sfârșitul
sezonului uscat,
fiind ascunse de un labirint complex de canale.
Iar fluviul e prea tulbure ca să se poată orienta.
Dar această mamă e hotărâtă
și exploatează o incredibilă rețea ascunsă.
Ea navighează spre chemările slabe ale altor țestoase.
Chemările devin mai puternice
și mai numeroase.
De pe o suprafață de aproape 4.000 de kilometri pătrați,
mamele-țestoase se adună.
Sunt 40.000 la număr.
Alături de celelalte femele, trebuie să se asigure că ouăle ei eclozează
la începutul ploilor.
Dacă le depune prea devreme, puii nu vor reuși să iasă
din nisipul fierbinte și uscat.
Dacă le depune prea târziu, apele în creștere îi vor îneca ouăle.
S-a descoperit recent că aceste țestoase au o capacitate extraordinară
de a prezice viitorul.
Folosind inteligența colectivă, analizează momentul ideal pentru depunerea ouălor.
Prin opt sunete diferite, ele discută despre umiditate, temperatură
și nivelul apei,
până când ajung la un consens.
Momentul perfect e acum.
Se lasă îndrumată de celelalte pentru a-și alege locul,
chiar aici, în centrul plajei.
Depunând ouăle împreună,
le dau celor patru milioane de pui
cele mai mari șanse de supraviețuire peste două luni.
În timpul incubației ouălor în nisip,
ploile își fac, într-un final, apariția.
Întocmai ca mama ei, această țestoasă micuță vorbește.
Și nu e singură.
Miile de cuiburi de pe plajă iau parte la conversație.
Împreună, ele decid când e momentul perfect pentru a ieși.
Nisipul umed e ușor de săpat,
dar lumea în care iese e plină de pericole.
Unele nu vor ajunge niciodată la apă.
Dar prin incredibila muncă în echipă a mamelor, aceste micuțe țestoase
au siguranța numerelor mari.
Ascunzându-se în mulțime,
păstrând mereu comunicarea,
cele din față le încurajează pe celelalte să înainteze.
Și, întocmai ca mama ei, cu îndrumarea grupului,
a reușit.
Acum trebuie să înoate pentru a fi în siguranță.
În mod incredibil, are pe cineva care să-i arate drumul.
Mama e încă aici.
De fapt, toate țestoasele au așteptat.
Când își aud puii, îi cheamă,
îndrumându-i spre apele mai adânci.
Această descoperire recentă e primul exemplu de țestoase
care își ajută puii după eclozare.
Pentru multe animale,
misiunea de super-părinte începe cu mult timp înaintea nașterii.
În pântece, o viață extraordinară este abia la început.
Are patru luni și mai puțin de 30 de grame.
Înainte de naștere, acest elefant african își mărește greutatea de 6.000 de ori.
Din fericire, altcineva va face munca grea.
Femelele de elefant au cea mai lungă gestație dintre toate mamiferele.
Trebuie să-și poarte puiul aproape doi ani,
asigurându-i creșterea...
pe parcursul unor sezoane extreme...
și protejându-l de mulți inamici letali.
Dar nu va trebui să se descurce singură.
Turma este colacul ei de salvare,
dar și al puiului.
La douăsprezece luni în pântece, urechile și auzul sunt încă în formare.
Dar puiul ascultă deja,
folosindu-și picioarele.
Celulele speciale din degete și călcâie detectează vibrațiile
create de comunicarea turmei.
El învață să-și recunoască mama,
dar și uriașa lui familie extinsă.
Prin comunicare și cooperare, elefanții formează relații puternice
și rețele sociale care vor fi esențiale pentru supraviețuirea sa.
Dar pentru a înțelege viața în turmă, are nevoie de o inteligență incredibilă.
Chiar și la 20 de luni, încă are nevoie de timp ca să dezvolte
cel mai mare creier dintre toate animalele terestre.
Prin urmare, mama își prelungește sarcina cu încă două luni
menținând fluxul de hormoni spre pântece...
până când, într-un final, e pregătit pentru lumea exterioară.
Ochii nou-născutului nu sunt încă de deplin funcționali.
Dar chemările cu frecvențe joase ale mamei sunt liniștitor de familiare.
Celelalte femele din turmă îl liniștesc cu sunete blânde
și își arată entuziasmul secretând feromoni
din glandele temporale.
Dar nu au mult timp pentru sărbătorit.
Mirosul nașterii e purtat rapid de aerul dimineții.
Celelalte femele scapă de placentă și aruncă pământ pentru a ascunde mirosul.
Mama își încurajează puiul să stea în picioare cu promisiunea laptelui.
Dar înainte ca el să bea, turma trebuie să plece.
Aici există grupuri de lei specializați în vânarea elefanților vulnerabili.
Dar într-o lume tot mai caldă,
cea mai mare amenințare pentru un nou-născut e deshidratarea.
Nu a plouat deloc în acest an.
Va fi nevoie de forța întregii familii pentru a găsi apă în timpul secetei
și de uimitoare abilități de părinți pentru a-l ajuta să supraviețuiască.
Nu toate animalele rămân să-și protejeze puii.
În schimb, își folosesc super-puterile pentru a-i ține la adăpost
după ce pleacă.
În pădurea tropicală din Ecuador, această broscuță-diavol miniaturală
a fost ocupată cu găsirea de bălți pentru cei cinci mormoloci ai ei.
Îi mai trebuie încă una.
Ea secretă un lichid special, pentru ca mormolocul să poată înota pe spatele ei.
Apoi detectează apa stătătoare cu incredibilul ei simț al mirosului.
Dar apa e tocmai acolo sus.
Bromeliile cresc pe ramurile din coronament.
Aici nu există sol din care să absoarbă apa, prin urmare își captează singure.
E o creșă perfectă,
dar un urcuș anevoios pentru o broască mică.
Broscuța își lasă mormolocul în noul lui cămin.
Dar pentru ea nu există nimic aici.
Trebuie să se întoarcă după hrană pe solul pădurii,
lăsându-și mormolocul expus
în fața prădătorilor care vânează în preajma bromeliilor.
Dar mama are un plan.
Întoarsă în frunziș,
ea înfulecă furnici otrăvitoare.
Ele au o valoare nutritivă mică,
dar ingenioasa broască
poate asimila toxinele furnicilor, formând un compus mult mai puternic,
care îi face pielea să devină letală la atingere.
S-a învelit într-un scut chimic.
Acum trebuie să-și transmită otrava către urmașii ei.
În fiecare baltă,
depune un singur ou nefertilizat,
încărcat de neurotoxine.
Pe măsură ce mormolocii mănâncă,
otrava este eliberată din ou
și pătrunde în apa bălții.
Păianjenii călători detectează prada folosindu-și organele de pe picioare.
Dar această apă e prea toxică pentru a putea intra în ea.
Timp de două luni, această mamă grijulie continuă
să lase ouă otrăvitoare pentru mormolocii ei,
asigurându-se că se vor transforma în broscuțe otrăvitoare,
exact ca mama lor.
Când creșterea puilor e o investiție pe termen mai lung,
e nevoie de aptitudini și mai excepționale.
Șase pui sunt o provocare, mai ales pentru o mamă la prima fătare.
Dar acest ghepard se trage dintr-o linie de super-mame,
cunoscute pentru creșterea multor pui.
Îngrijirea unei familii atât de mari în savana africană
necesită niște aptitudini foarte speciale.
Mama e nevoită să vâneze aproape zilnic.
Ca să găsească suficientă pradă, apelează la o lume senzorială ascunsă.
Antilopele impala lasă dâre de miros cu ajutorul copitelor
pentru a nu se pierde de turmă.
Prin urmare, ea le urmărește folosindu-și simțul ascuțit al mirosului.
Dar alții îi urmăresc familia în același mod.
Prădătorii mai mari vânează și omoară puii de ghepard.
Pentru ca familia ei să nu fie detectată, această mamă face ceva remarcabil.
Neutralizând compușii sulfurici din dietă,
elimină orice miros din urina ei,
devenind aproape imposibil de urmărit.
Șase pui sunt un handicap pentru un prădător ascuns.
Dar avantajul ei este capacitatea de a vâna pe căldura din timpul zilei.
Ceilalți prădători se odihnesc acum,
așa că e cel mai sigur moment să-și lase puii
și să plece singură.
În tufișurile dense, blana ei pătată se confundă cu lumina filtrată,
permițându-i să se apropie de pradă.
Dar atacul final
se face în câmp deschis.
Așa că, din nou, folosește arșița în avantajul ei.
Ochii orientați lateral îi oferă antilopei un câmp vizual larg,
dar percepția adâncimii e slabă.
Arșița zilei funcționează ca o mantie de invizibilitate,
permițându-i să se ascundă la vedere
și să se apropie tot mai mult,
până când este gata să atace.
De la 0 la 100 km/h în trei secunde.
În sfârșit, o masă pentru toată familia.
Totuși își face puii să mănânce repede. Știe că nu au mult timp la dispoziție.
Imediat ce carnea este expusă, sângele se amestecă cu oxigenul,
creând un miros care e purtat departe de vânt.
Dar mama are o capacitate uluitoare de a anticipa pericolul
și de a fi cu un pas înainte.
Toată familia are burta plină și e în siguranță.
În sfârșit, mama se poate odihni.
Dar nu prea mult.
Peste doar un an, trebuie să pregătească puii pentru a fi independenți.
Părinții au mult de furcă cu pregătirea puilor să părăsească cuibul.
Jungla urbană din Chicago nu pare locul ideal pentru creșterea celor mici,
decât dacă părinții au puteri neobișnuite.
Pentru un șoim călător, Orașul Vânturilor are multe atracții.
Rețeaua invizibilă de curenți de aer din centrul orașului Chicago
este folosită de această mamă în avantajul ei.
Când soarele încălzește asfaltul și betonul,
se creează curenți ascendenți puternici,
care o ajută să se înalțe la 800 de metri deasupra orizontului,
de unde e gata să plonjeze.
Peste 400 de kilometri pe oră.
Iar dacă prada se ascunde după clădiri,
folosește curenții de aer rapizi care se formează între blocuri,
sporindu-și viteza orizontală
și mizând pe elementul-surpriză.
Având un mare succes în oraș, șoimul călător crește mai mulți pui
decât verișorii săi din mediul rural.
În ultimele cinci săptămâni, a hrănit trei pui...
oferindu-le toate cele necesare pentru supraviețuire.
Cu puțin ajutor de la tatăl lor.
Părinții se ocupă împreună de îngrijirea puilor și de vânătoare.
Acum puii și-au dezvoltat penajul.
Și, în doar opt săptămâni,
trebuie să fie gata să supraviețuiască pe cont propriu în oraș.
Învățarea puilor să zboare va fi cea mai mare provocare pentru părinți.
Când tatăl pleacă să facă rost de prânzul familiei,
mama începe să lea puilor lecții de zbor urban extrem.
Vânătoarea deasupra orașului necesită aptitudini unice.
Mama le arată cum să folosească curenții de aer ascendenți complecși
ca pe niște autostrăzi aeriene.
Așa că le face demonstrații.
Din nou.
Și din nou.
Puii își exersează echilibrul pe curenții ascendenți...
până când, în final,
sunt pregătiți
să-și ia zborul.
După ce s-au deprins să zboare,
e timpul să treacă la acrobații mai avansate.
Tatăl s-a întors cu un stimulent de a duce lecția la următorul nivel.
Eliberând prada, își învață puii să folosească forța de gravitație
și să-și schimbe forma corpului pentru a străbate aerul
și a căpăta viteză.
Apoi mama mărește miza cu schimbul de hrană...
o etapă esențială în dezvoltarea agilității pentru a ataca prăzi rapide.
Nicio altă pasăre nu alocă atât de mult timp pentru a-și învăța puii.
Dar investițiile mari aduc recompense pe măsură.
Peste doar o lună, o nouă generație de super-vânători
va fi pregătită pentru acest oraș mare și periculos.
Pe acest recif de corali,
există un animal micuț care nu-și lasă niciodată puii să plece.
Un burete de mare devine castelul unei regine de crevete-pistol
și al coloniei sale formate din 300 de membri.
Fiecare crevete nu depășește mărimea unui bob de orez.
Regina are puteri formidabile pentru a-i ține sub controlul ei.
Aceasta emite un amestec de substanțe,
care inhibă capacitatea fiicelor sale de a se reproduce,
transformându-le în lucrătoare devotate.
Ele trudesc de zor, curățând buretele
și întreținând căile de trecere.
Dar nu toți supușii ei s-au născut egali.
Unii se transformă în creveți soldați,
cu clești supradimensionați și instinctul de a apăra.
Stelele de mare sunt prădători ai bureților,
încercând mereu să mănânce căminul creveților.
Deși este de o mie de ori mai mare decât ei,
creveții se unesc împotriva inamicului.
Dar când toți soldații păzesc intrarea, un pericol mai mare se strecoară în spate.
Un vierme polichet,
care are o formă perfectă pentru a se infiltra în inima coloniei.
Dar el nu mănâncă bureți de mare.
Maxilarele sale sunt destinate creveților.
Lucrătoarele sunt incapabile să opună rezistență.
Dar emit semnale de alarmă pentru a chema ajutoare.
Soldații își fac apariția și folosesc cea mai puternică armă a lor.
Ei își pocnesc cleștii atât de rapid, încât vaporizează apa,
dând naștere unei bule.
Când presiunea oceanului duce la implozia bulei,
apa dinăuntru se încălzește la peste 4700 de grade,
creând o puternică undă de șoc.
Viermele este năucit și se retrage complet.
Dar răul e deja făcut.
Regina este moartă.
Imediat ce influența ei dispare, se declanșează o cursă pentru putere.
Eliberate de sub controlul mamei lor, lucrătoarele încep să se transforme.
Iar câștigătoarea e prima care se maturizează
și începe să-și exercite influența asupra surorilor ei.
Linia genealogică merge mai departe.
Familiile sunt cele mai puternice atunci când rămân împreună.
Dar asta nu e mereu o opțiune.
Căutarea apei devine atât de disperată,
încât desparte această familie.
Elefanții pot parcurge peste 30 km pe zi,
dar unii au mari dificultăți să țină pasul.
Pentru fiecare pas făcut de un adult,
un pui trebuie să facă șase.
Turma trebuie să meargă înainte,
dar o mamă nu-și poate abandona puiul.
În căldura de 38 de grade,
ei sunt epuizați,
aproape de deshidratare,
aproape de moarte.
Expunerea solului rece e singurul mod în care își poate alina puiul.
Astfel mai câștigă puțin timp,
în care să invoce cea mai mare super-putere a ei.
Aplecându-se înainte, își mută greutatea pentru a-și alinia capul cu picioarele
și își aduce picioarele din față în contact complet cu solul.
Apoi face ceva extraordinar.
Comunică cu familia ei.
La aproape 5 km distanță,
folosind trompa pentru a micșora frecvența sunetelor,
turma trimite vibrații prin sol.
Celulele senzoriale din picioarele mamei detectează sunetul
și îl transmit prin oase către urechea ei.
Schimbându-și poziția, ea descifrează direcția mesajului
și semnificația lui.
Familia îi îndeamnă să-i urmeze.
Puiul ei nu mai poate rezista mult,
dar mama e hotărâtă.
Știe că familia o cheamă dintr-un motiv întemeiat.
Cu aceeași capacitate de a detecta vibrațiile îndepărtate,
familia ei a auzit ceva fenomenal.
Furtunile produc și ele infrasunete cu frecvență joasă.
Se crede că elefanții le pot simți de la peste 160 km distanță.
Cu urechile ciulite,
turma se îndreaptă direct spre sursă.
Sunt cu toții înfometați și slăbiți.
Dar promisiunea apei dătătoare de viață îi face să continue.
Până când, în final,
au ajuns la ea.
Pe măsură ce mesajul speranței e transmis în lung și-n lat,
tot mai mulți elefanți se adună,
până când întreaga familie extinsă se reunește.
Aproape.
Puiul de elefant încă merge cu greu.
Dar mama nu l-a părăsit nicio clipă.
Iar acum sunt atât de aproape, încât simt mirosul victoriei.
Când familia rămâne unită,
comunicând, colaborând și unindu-și forțele,
fiecare membru, oricât de mic ar fi, are cele mai mari șanse de supraviețuire.
Continuarea liniei genealogice e misiunea supremă a vieții.
E nevoie de toate puterile extraordinare pentru a proteja și întreține o familie
și a asigura viitorul
noii generații de animale uimitoare.
Dacă credeai că știi totul despre natură,
gândește-te mai bine.
Subtitrarea: Oana Bunea