Vstupte do světa mimo vaše vnímání.
Do světa pozoruhodných zvířat
s utajenými schopnostmi a supersmysly.
Jestli si myslíte, že o přírodě víte vše…
Zamyslete se znovu.
SUPER/NATURAL: SUPERSCHOPNOSTI Z ŘÍŠE ZVÍŘAT
Rána, kterou nečekáte…
NAMLUVIL BENEDICT CUMBERBATCH
…bolí nejvíc.
Korálové útesy jsou plné predátorů.
Někdy se vyplatí schovat se všem přímo na očích.
Splynout s pozadím je pro odrance hračka.
Pohledný…
zase tak moc není.
Nevadí. Když na korálovém útesu začne být dusno,
schopnosti vždy vítězí nad krásou.
A proradný odranec
má mnoho skrytých talentů.
Třináct ostnů na jeho hřbetní ploutvi, plných nejprudšího jedu,
jaký můžeme u ryb najít,
ho chrání před útokem.
Ale i tak
dává přednost úkrytu.
Zahrabe se do písku tak důkladně,
až je to děsivé.
Odrance si téměř nejde všimnout.
Ani se mu vyhnout.
Jeho pohyb patří k jednomu z nejrychlejších v živočišné říši
a vytváří podtlak, z jehož dosahu nejde uniknout.
Za 16 milisekund je po všem.
Ať už jde o predátora, nebo kořist, když život visí na vlásku,
zachránit ho mohou jen ty nejmocnější superschopnosti.
SEŽER, NEBO BUDEŠ SEŽRÁN
Podmínky jako ve skleníku podněcují v kostarickém deštném pralese
intenzivní evoluční závody ve zbrojení
mezi lovci a kořistí.
Jak lovená zvěř zlepšuje své úniky,
predátoři jsou čím dál vražednější.
Momoti si rádi pochutnávají na plazech.
Tito vizuální lovci prohledávají okolí svým bystrým zrakem,
který je uzpůsobený k zachycení pohybu.
Takže tento anolis by měl raději našlapovat opatrně.
Kdykoli ztuhne,
momot ho nevidí,
ale anolis vidí jeho.
I on má mimořádný zrak.
Oči po stranách hlavy mu umožňují téměř 360stupňový rozhled
a jsou citlivé na ultrafialové záření,
které zesiluje kontrast a barvy momotího opeření.
Ale nemůže tam nehnutě stát věky.
I on potřebuje jíst.
Takže když se momot podívá jinam,
ještěrka se pohne.
Jen o kousek.
Nic zajímavého tu není.
Jako by si hráli na sochy.
Ovšem tohle žádná hra není.
Jeden nesprávný krůček…
by mohl být osudný.
Jak se momot blíží, ještěrka se pohybuje mimo jeho dosah.
Ale teď už není kam utéct.
Momot si na svou kořist rád počká.
Samozřejmě ještěrka může pod vodou zůstat jen určitou dobu.
Ale je jasné, že tohle není jen tak ledajaká ještěrka.
Má neuvěřitelnou únikovou strategii, kterou jsme objevili tak nedávno,
že doposud nebyla natočena.
Když je pod hladinou,
drobounké bublinky uvězněné mezi vodoodpudivými šupinami
se spojují a stoupají k její hlavě.
Tajný dýchací přístroj,
který jí umožňuje dýchat pod vodou.
Tato vynalézavá ještěrka může zůstat ponořená víc než 18 minut.
Dost dlouho na to, aby i ten nejtrpělivější momot přiznal porážku.
A dost dlouho na to, aby se vynořila jako vítěz.
Většina lovů není úspěšná.
Dokonce i ti nejnadanější superpredátoři mají potíže si něco ulovit.
Potrava hypermasožravců se skládá ze 70 % z masa.
Tento je největší na planetě.
A jedno z velmi mála zvířat, o kterém víme, že aktivně loví lidi.
Ale preferovanou kořistí ledního medvěda
jsou tuleni.
Aby přežil v teplotách pod nulou, musí jich za rok sníst víc než 50.
Ale chytit je není lehké. Ani pro specializovaného stopaře tuleňů.
Tuleň si lehá ocasem ke směru větru a využívá svůj čich,
aby zachytil pach predátorů plížících se zezadu.
A zároveň tak má přehled o možných útocích zepředu.
Zrak zesilující ultrafialové záření
mu pomáhá prohlédnout sněhobílé medvědí maskování.
A chytrý tuleň má vždycky poblíž únikový východ.
Tady k zabití kořisti nestačí jen surová síla.
Na každých dvou kilometrech čtverečních tu jsou méně než dva tuleni
a vystopovat je je opravdu výzva.
A teď je tu kvůli změně klimatu méně mořského ledu.
Hledání potravy je ještě náročnější.
Naštěstí má na své straně mimořádný supersmysl.
Čich.
Nejcitlivější nos ve zvířecí říši.
Dokáže vyčenichat dokonce i tuleně pod ledem.
Ze dvou kilometrů zachytí pach nesený větrem.
Zaměří se na svůj cíl
a jde k němu po větru.
A pomalu se přibližuje.
Zajistit si dostatek potravy jen k přežití je dost náročné.
A krmit rostoucí rodinu je ještě náročnější.
Druhého roku života se dožije jen třetina medvíďat.
Vychovat další generaci lovců může být nekonečná snaha,
zvlášť v extrémních podmínkách.
Krutý svět kořisti a lovců
v arizonské poušti.
Táta kukačky kohoutí se může uštvat, aby nakrmil svá tři hladová kuřata.
Jeden chod doručil a hned už běží pro další.
Po okolí pádí 40 km/h
a loví cokoli, co se mu dostane pod zobák.
Ale kdykoli táta odejde,
hnízdo zůstane nechráněné.
Sedmdesát procent mláďat sežerou predátoři.
Heterodon nosatý dokáže oběma špičkami rozeklaného jazyka
zachytit pachové molekuly.
Čichá stereo, a přesně tak určí směr, kde se jeho kořist nachází.
Další chod obstarán, táta běží domů.
Právě včas.
Díky bleskurychlým reakcím
a ostrému pěticentimetrovému zobáku
se kukačkám kohoutím neříká „hadobijci“ jen tak pro nic za nic.
Táta udělal z nebezpečí večeři.
Ale had teď nevoní moc lákavě.
Kukačky kohoutí nejsou vybíravé,
ale když dojde na shnilé maso, rády ho přenechají jiným.
Aspoň že mláďata jsou v bezpečí.
Nebo ne?
Vzkříšení zombie,
nebo jen hrál mrtvého, aby si zachránil kůži?
Heterodon nosatý dokonce dovede vydávat pach jako rozkládající se mršina,
a fingovat tak svou smrt,
aby mohl přežít další den.
Některé obranné strategie jsou tak pozoruhodné, až jsou fenomenální.
Murmurace špačků,
pohybujících se jako jeden okouzlující superorganismus.
Jak a proč přesně vytvářejí tyto ohromující vzory na nebi,
zůstávalo záhadou.
Ale nedávné objevy odhalily, že špačky k takové kráse
žene zkáza.
Místní sokoli stěhovaví ví, že v zimě se v Evropě
špačci shlukují do hejn po milionech.
A v otevřené krajině na venkově jsou zranitelní vůči útoku.
A proto se kvůli bezpečí za soumraku shromažďují do hejn.
To jim pomáhá schovat se v davu,
ale zároveň jsou lákavým cílem.
Sokol letí nízko, aby si ho nevšimli, a přibližuje se.
Potom vystoupá
vysoko nad hejno,
zatočí a střemhlav se vrhne dolů.
Díky téměř dokonalé aerodynamice se řítí rychlostí 400 km/h,
díky čemuž je nejrychlejším zvířetem na světě.
Špačci létají sotva 80 km/h, ale mají rafinovanější tajnou zbraň.
Jediné magické číslo.
Každý pták sleduje svých šest nejbližších sousedů
a přesně kopíruje jejich vzdálenost a rychlost.
A protože pravidlo šesti se v hejnu násobí,
vytváří úchvatnou podívanou.
Každý obrat a otočka se formací rozběhnou rychlostí 19 m/s.
Mate to zrak, špatně se to předvídá
a formaci je téměř nemožné prorazit.
Sokol má problém se zaměřit na jednu kořist.
Při vodorovném letu se jeho rychlostní převaha značně stírá.
Špačci zpracovávají vizuální podněty mnohem rychleji než lidé
a sokolově hbitosti se brání vlastní vzdušnou akrobacií.
A díky jejich neuvěřitelné synchronii
vyzrají i na nejrychlejšího predátora na planetě.
Sokol bývá v 80 % případů neúspěšný.
Může jedině sledovat působivou podívanou, kdy v počtu je síla.
Vynalézavé příklady toho, jak se vyhnout útoku, můžeme najít všude.
Dokonce i v zahradách na anglickém venkově.
Podívejte se pozorněji. Protože i rostliny mají své predátory.
Oblíbenou potravou lišaje smrtihlava je nektar,
ale jeho potomci začínají jako nenasytní rajčatobijci.
Tyto opravdu nenažrané housenky během pouhých tří týdnů
vyrostou 16krát.
Jsou teď velké jako prst, vyzbrojené nůžkovitými kusadly
a jedna housenka dovede zhltnout celou rostlinu.
Jejich armáda zdecimuje celou úrodu.
Ale rajčata mají neviditelnou obranu.
Poraněné listy do vzduchu vypouštějí tísňové volání.
Těkavé látky, které varují okolní rostliny,
aby se připravily na válku.
Toto volání do zbraně přiměje listy, aby produkovaly silné toxiny,
a změnily se tak na nepoživatelné.
A protože tyto housenky se živí jen rostlinami z čeledi lilkovitých,
začnou hladovět.
Nedávný objev odhaluje, že náš příběh má zlověstný zvrat.
Když jim dojde potrava…
začnou se požírat navzájem.
Kanibalské housenky.
Strašlivý způsob boje proti škůdcům.
A vražedná rajčata vrací úder.
To, kdo je v přírodě nejnebezpečnější,
záleží jen a jen na úhlu pohledu.
Pod evropskou loukou
se právě probouzí bělozubka nejmenší.
Ale není to žádné líné vstávání.
Její puls vystřelí na víc než 1 000 tepů za minutu.
Je čas vstávat, vylézt ven a vydat se na lov.
Kvůli nejrychlejšímu metabolismu mezi savci
musí tento zběsilý zabiják denně spořádat šestkrát víc, než sám váží.
Jinak vyhladoví.
Zbývá jen najít kořist.
Ty velké uši ve skutečnosti tak dobře neslyší
a oči jako špendlíky
jí v lovu také nepomáhají.
Naštěstí má dokonale vyvinutý jiný smysl.
Bělozubky se ve světě orientují pomocí hmatových vousků.
Měří čtvrtinu jejího těla
a používá je ke skenování okolí.
Její hmat je tak přesný,
že sebemenší vibrace ji vyprovokuje k okamžitému útoku.
Dvacet pět milisekund,
dvanáctkrát rychlejší než mrknutí oka.
A malá larva je jen předkrm,
protože její vražedné řádění právě začíná.
Je velká jen jako mandle, a tím pádem nejmenší savec na Zemi.
Ale jen máloco je mimo její dosah.
Neunikne jí dokonce ani kobylka dvakrát větší než ona.
Žranice skončila, je čas jít spát
a nabrat síly.
Jen rychlý sedmiminutový šlofík
a znovu rozpoutá svůj nenasytný teror.
Nad těmi samými evropskými loukami je na lovu další maličký predátor.
Netopýr velký má tak citlivý sluch,
že slyší hmyz až 40 metrů daleko
a dokáže určit jeho směr, velikost a tvar.
Když netopýr hlídkuje,
každý hmyz, který se pohne nebo vydá zvuk…
si zahrává se smrtí.
Ale kobylka dlouhokřídlá teď myslí na něco úplně jiného.
Za letních večerů je louka plná samečků,
kteří zpívají, jak nejhlasitěji dovedou, aby si přivábili družku.
A tento sameček je odhodlaný svou konkurenci překřičet.
I kobylky slyší velmi dobře. Ušima, které mají na nohách.
A tak ví, že nad ním poletuje netopýr,
ale to ho stejně neumlčí.
Začne svou píseň vyřvávat hlasitě jako ruční vrtačka.
Když se netopýr přiblíží,
tak místo aby zmlkl, ještě přidá.
Zní to, že touha se pářit by pro tuto malou kobylku
mohla znamenat smrt.
Ale úžasný nový objev odhaluje, že jeho vábivá moc
umí také odpuzovat.
Zpívá tak hlasitě,
že pro citlivé netopýří uši je to bolestivé.
Kobylka promění netopýrovu superschopnost ve slabinu
a vytvoří kolem sebe metrovou bezletovou zónu.
A protože své družce nezpívá sám,
celá louka je chráněná ohlušujícím zvukovým příkrovem.
Ukazuje se, že co odhání netopýry,
to přivádí samičky kobylek k šílenství.
Čím hlasitější, tím lepší.
Nejlepší obrana
je často útok.
V Karibiku jednomu živočichovi pomáhá vyrvat vítězství ze chřtánu smrti.
Soumrak. Nebezpečná doba, když jste malá rybka na velkém útesu.
Tento parmovec, měřící jen 2,5 centimetru, si musí dát pozor,
aby neskončil na talíři perutýna.
Ale i on si musí obstarat večeři.
Velké oči citlivé na světlo mu ve tmě pomáhají zahlédnout kořist.
Lasturnatky, korýši o velikosti zrnka písku,
by měly být jídlo, se kterým si poradí.
Ale ukousl si větší sousto, než dokáže sníst.
Lasturnatky ve svých tělech uchovávají těkavý koktejl chemikálií.
Když je něco napadne, látky se smísí a zažehnou výbuch bioluminiscence
jasnější než baterka.
A chutnají kvůli nim tak odporně,
že je parmovec vyplivne, než jim stačí ublížit.
Lasturnatky v sobě mají těchto látek tolik,
že je dokáží odpálit desetkrát za sebou.
A jejich únikový plán je ještě geniálnější.
Záblesk je tak jasný, že nejen oslňuje…
ale také upozorňuje.
Nebohý parmovec je dočasně oslepený,
ale snadno viditelný.
V oceánu se vždy najde někdo silnější.
Vrcholný lovec.
Nejrozšířenější predátor ze všech.
V každém koutu každého oceánu
si kosatky upravují své lovecké techniky mimořádnými způsoby.
V arktických fjordech ryby omračují máchnutím ocasu
a sbírají je z hejn.
Na otevřeném moři loví ve smečce,
aby uhnaly plejtváky obrovské, největší zvířata, která kdy žila.
Ale nejimpozantnější lovce mezi kosatkami najdeme zde.
Kolem poloostrova Valdés v Patagonii hlídkuje hejno kosatek,
které mají tak obtížnou a nebezpečnou loveckou techniku,
že trvá roky, než se ji naučí.
To matriarcha má na starost předat svá tajemství novým generacím.
Zbytek rodiny se učí ze 40 let loveckých zkušeností
této ostřílené profesionálky.
Na tyto patagonské pláže se každé jaro chodí pářit lachtani.
A mláďata se učí plavat na mělčinách,
mimo dosah predátorů.
Téměř.
Matriarcha učí rodinu, jak si vybrat cíl.
Téměř každý den plave stejnou trasou a dává svému hejnu lekce,
při nichž si mapují pobřeží.
Díky pozoruhodné inteligenci a komunikačním schopnostem
dává rodině znamení a upozorňuje na orientační body.
Mladým to pomáhá vytvořit si mentální mapu pláží nejvhodnějších k lovu.
Mezitím je také učí, jak vystoupit ze své komfortní zóny.
Než kosatky můžou začít lovit lachtany,
nejdřív se musí naučit, jak operovat na mělčinách.
Ale existuje reálné riziko, že tam uvíznou.
Šestitunová kosatka by se vlastní vahou rychle rozdrtila,
ale pokud se pokouší vrátit zpět na moře,
matriarcha je poblíž a pomůže jí.
Ale kosatka je i tak připravená se skutečně pokusit lovit
teprve po dlouhých šesti letech.
Mistr při práci.
Když se matriarcha přibližuje k pláži, přestane zpívat.
Poslouchá.
Přesně ví, kdy a kde zaútočit.
Při vrcholu přílivu,
na příkré pláži
a oblých oblázcích, které jí pomohou odvalit se zpět do moře.
A na místě, kde je spousta nicnetušící kořisti.
Čeká, dokud mláďata nejsou na nejvhodnějším místě.
Přímo v příboji.
Tam je příliš mělko, aby mohla odplavat do bezpečí…
a příliš bouřlivo, než aby ji viděla připlouvat.
Tyto zvláštní výukové lekce dravé dokonalosti
jsou zásadní k tomu, aby mladým předala své znalosti.
Aby, až budou připraveni lovit doopravdy,
byla další generace připravená na bitvu mezi lovcem a kořistí.
Život je poslání.
A hlavním cílem – je přežít.
Zvířata si vyvinula tajné zbraně
a utajené schopnosti,
aby vyzrála na své nepřátele.
A tak ve chvílích mezi životem a smrtí
zvítězí jen ten s těmi nejvýjimečnějšími superschopnostmi.
Jestli si myslíte, že o přírodě víte vše…
Zamyslete se znovu.
Překlad titulků: Markéta Klobasová