Kom til en verden hinsides dine sanser.
En verden af ekstraordinære dyr
med skjulte kræfter og supersanser.
Hvis du tror, du kender naturen…
må du tro om.
Det er slaget, du ikke ser…
FORTALT AF BENEDICT CUMBERBATCH
…der rammer hårdest.
Koralrev er fyldt med jægere.
Nogle gange betaler det sig at gemme sig midt i det åbne.
At smelte sammen med baggrunden er naturligt for stenfisken.
Godt udseende?
Nej, ikke specielt.
Men når der sker grimme ting på koralrevet,
slår evner alligevel altid skønhed,
og den snu stenfisk
har mange skjulte evner.
Tretten pigge på rygfinnen, med en gift, der er mere dødelig,
end hos nogen anden fisk,
beskytter den mod angreb.
Men alligevel
vælger den at skjule sig.
Ved at begrave sig i sandet, gør den sig så usynlig,
at det er skræmmende.
Stenfisken er næsten umulig at spotte
og at undgå.
Med en af de hurtigste reaktioner i dyreriget
skaber den et altopslugende undertryk.
Væk på 16 millisekunder.
Når både jæger og bytte kæmper for overlevelse,
er det kun de mest potente superkræfter, der kan redde dem.
ÆD ELLER BLIV ÆDT
De drivhusagtige forhold i den costaricanske regnskov
skaber et intenst evolutions-våbenkapløb
mellem jægeren og den jagede.
Byttet bliver bedre til at undslippe,
og rovdyrene bliver dygtigere dræbere.
Motmoter har smag for krybdyr.
Disse jægere scanner efter bytte med deres veludviklede syn,
der let opfanger bevægelse.
Så dette anole firben skal bevæge sig forsigtigt.
Hver gang hun stivner,
ser motmoten hende ikke,
men hun kan se ham.
Hendes syn har også specielle egenskaber.
Øjne placeret på siderne, giver næsten et 360 graders overblik,
og de er følsomme overfor det ultraviolette spektrum,
hvilket fremhæver kontraster og farver på motmotens fjerdragt.
Men hun kan ikke stå stille for evigt.
Hun skal også finde føde.
Så når motmoten ser bort,
bevæger firbenet sig
en lille smule.
Ikke noget at se her.
Det er som om, de leger børnelegen 'statuer,'
men dette er bare ingen leg.
Ét forkert trin…
kan koste livet.
Når motmoten nærmer sig, flytter firbenet sig udenfor rækkevidde.
Men nu er der ingen steder at flygte hen.
Motmoten er en tålmodig jæger.
Det firben kan vel ikke blive under vandet for evigt.
Men dette er åbenbart ikke et helt almindeligt firben.
Hun har en utrolig flugtplan, man ikke før har kendt til,
og derfor aldrig før har filmet.
Når hun dykker,
bliver små luftbobler fanget mellem de vandafvisende skæl
og samler sig omkring hendes hoved
som en slags scubasystem,
der gør, at hun kan ånde under vandet.
Det geniale firben kan forblive under vand i 18 minutter.
Længe nok til, at selv den mest tålmodige motmot må se sig slået.
Og til at det lille firben kan dukke sejrrigt op.
Jagt giver for det meste intet bytte.
Selv rovdyrene med de bedste superkræfter må kæmpe for føden.
Kosten hos hyper-kødædere består af 70 % kød.
Den her er et af de største på kloden.
Og et af de meget få dyr, der kan finde på at jage mennesker.
Men isbjørnens foretrukne bytte…
er sæler.
For at overleve minusgraderne skal hun æde mere end 50 om året.
Men at fange dem er svært, selv for en specialiseret sæl jæger.
Ved at vende halen mod vinden bruger sælen sin lugtesans
til at opfange færten af rovdyr, der kommer bagfra,
imens den holder øje med mulige angreb, der kommer forfra.
Dens UV-forstærkende syn
hjælper den med at se igennem bjørnens snehvide forklædning,
og enhver klog sæl, opholder sig altid nær en flugtrute.
Herude kræver det mere end blot rå styrke at nedlægge byttet.
Med færre end to sæler for hver fem kvadratkilometer
er det udfordrende at spore dem.
Og nu, da der er mindre is på grund af klimaforandringer,
er hendes jagt efter føde endnu sværere.
Heldigvis har hun en utrolig supersans til at hjælpe sig.
Hendes lugtesans
er den bedste i dyreriget.
Hun kan endda snuse sig frem til en sæl under isen.
Fra over halvanden kilometer væk, fanger hun færten i vinden.
Hun låser sig fast på byttet,
og ved at gå mod vinden
nærmer hun sig.
At finde nok føde til at overleve er svært nok.
At skaffe nok til en voksende familie er endnu sværere.
Kun en tredjedel af ungerne bliver to år gamle.
At opdrage næste generation af jægere kan være en ubarmhjertig opgave,
især i disse ekstreme omgivelser.
Det er 'æd eller bliv ædt'
i Arizona-ørkenen.
Denne jordgøg han er udmattet af at finde mad til tre skrupsultne unger.
Efter ét måltid, skal han afsted efter det næste.
Han farter rundt med 40 kilometer i timen
og går efter stort set alt, han kan sætte næbet i.
Men hver gang far er væk,
er reden udsat.
Halvfjerds procent af ungerne tages af rovdyr.
En hognose slange sporer duftmolekyler på hver af sin todelte tunges spidser…
med sin stereo lugtesans, fastslår den nøjagtigt, hvor byttet er.
Et måltid mere er sikret, og far vender hjem…
lige i tide.
Med sine lynhurtige reaktioner
og skarpe, fem centimeter lange næb
er det ikke uden grund, at jordgøge kaldes 'slangedræbere'.
Far har forvandlet truslen til aftensmad.
Men nu dufter slangen ikke så indbydende.
Jordgøge er ellers ikke kræsne,
men råddent kød springer de helst over.
Ungerne er i det mindste i sikkerhed.
Eller er de?
En zombie genopstandelse
eller spiller han bare død for at redde sig selv?
Hognose slangen kan endda afgive en duft af råddent kød
og fingere sin egen død
for at slippe væk og leve endnu en dag.
Visse forsvarsstrategier er meget specielle, nærmest fænomenale.
Stærenes dans,
når de bevæger sig som én, fortryllende organisme.
Hvordan og hvorfor de skaber de fascinerende mønstre på himlen,
er stadig et mysterium.
Men nyere opdagelser viser, at drivkraften bag de smukke mønstre,
er destruktion.
De lokale vandrefalke ved, at i løbet af den europæiske vinter,
flokkes millioner af stære.
Og i det åbne landskab er de sårbare overfor angreb.
Så i skumringen søger de sammen for at beskytte sig.
I flokken kan de hver især gemme sig i mængden,
selvom flokken er et fristende mål.
Vandrefalken nærmer sig, og flyver lavt for ikke at blive opdaget.
Så stiger den
højt over flokken,
vender og dykker.
Med aerodynamisk perfektion, styrter den med 400 kilometer i timen,
hvilket gør den til, det hurtigste dyr på planeten.
Stærene flyver knapt 80 kilometer i timen, men har et udspekuleret hemmeligt våben.
Et enkelt magisk nummer.
Hver fugl følger sine seks nærmeste naboer
og kopierer præcist deres afstand og fart.
Når seks-reglen mangedobles gennem flokken,
har det en fortryllende effekt.
Hver manøvre bølger gennem flokken
med 20 meter i sekundet,
hvilket forvirrer øjet, er svær at forudse,
og gør flokken næsten umulig at angribe.
Falken forsøger at vælge en fugl.
Men ved horisontal flyvning, har den ingen særlig fordel.
Stære behandler visuel information hurtigere end mennesker
og besvarer vandrefalkens adræthed med deres egen akrobatik.
Takket være deres utrolige synkronflyvning
udmanøvrerer de selv det hurtigste rovdyr på jorden.
Firs procent af tiden, har vandrefalken intet held med jagten,
og kan blot se på den spektakulære opvisning af styrke i antal.
Opfindsomme metoder til at undgå angreb, finder man i det skjulte overalt.
Selv i en engelsk forstadshave.
Kommer man tættere på, ser man, at planter også er ofre for rovdyr.
En dødningehoved natsværmers livret er nektar,
men hendes unger klækkes som sultne tomatplante-dræbere.
På kun tre uger har disse meget sultne larver
vokset sig 16 gange større.
Nu er de så lange som en finger og har sakse-lignende kæber.
En enkelt larve kan æde en hel plante.
En hær af dem kan ødelægge en hel høst.
Men tomatplanter har et usynligt forsvar.
Skadede blade udsender et nødråb gennem luften.
Aktive kemikalier, der advarer naboplanterne,
så de forbereder sig på krig.
Advarslen får de nærmeste blade til at producere stærke gifte,
der gør dem uspiselige.
Så eftersom disse larver kun æder planter fra tomatfamilien,
begynder de at sulte.
For nyligt opdagede man, at historien har en dyster slutning.
For uden noget at æde…
æder larverne hinanden.
Kanniballarver
er en grusom slags skadedyrsbekæmpelse.
Når dræber-tomaterne går til modangreb.
Hvem der dræber mest effektivt i naturen…
kan altid diskuteres.
Under en europæisk eng
vågner en etruskisk spidsmus.
Men langsom er hun ikke.
Hendes puls går i vejret, til over tusind slag i minuttet.
Tid til at stå op og komme ud på jagt.
Med det hurtigste stofskifte af alle pattedyr
skal denne hektiske dræber æde seks gange sin kropsvægt dagligt.
Ellers dør hun af sult.
At finde byttet, er faktisk svært.
De kæmpe ører hører ikke særlig godt,
og med sine små knappenålsøjne
jager hun næsten i blinde.
Men heldigvis har hun en anden supersans.
Spidsmus sanser verden gennem deres knurhår.
De er en fjerdedel så lange som kroppen
og bruges til at scanne omgivelserne.
Hendes følesans er så veludviklet,
at den mindste vibration udløser et angreb.
Femogtyve millisekunder
er 12 gange hurtigere, end vi kan blinke.
Og den lille larve er kun forretten,
for nu går hun på dræbertogt.
På størrelse med en mandel er hun verdens mindste pattedyr.
Men der er ikke meget, der undslipper hende.
Selv en dobbelt så stor græshoppe klarer hun.
Efter æde-raseriet, skal hun hvile sig
og genoplade.
En hurtig powernap på syv minutter er nok.
Så er det lille, umættelige bæst igen klar.
Over den samme europæiske eng jager et andet meget lille rovdyr.
Småmusøreflagermusen har så følsom en hørelse,
at den kan aflytte insekter, der er næsten 40 meter væk,
for at fastslå retning, størrelse, og form på byttet.
Når flagermusen patruljerer,
er insekter, der rører sig eller giver lyd fra sig…
i yderste livsfare.
Men en sivgræshoppe har andet at tænke på.
På sommernætter er engen fyldt med hanner,
der synger så højt de kan for at tiltrække en mage.
Og denne han er fast besluttet på at synge højest.
Sivgræshopper hører også godt med ører siddende på benene.
Så han ved, at flagermusen er deroppe,
men nægter at være stille.
Han skruer op for sangen som en anden boremaskine.
Og når flagermusen er nær,
synger han bare endnu højere.
Det ser ud til, at iver efter at parre sig, ender galt
for denne lille sivgræshoppe.
Men en utrolig, ny opdagelse afslører, at hans tiltrækningsmetode
også kan bruges til afskrækkelse.
For han synger så højt, at flagermusen får ondt i de følsomme ører.
Sivgræshoppen bruger flagermusens supersanser mod den selv
og skaber en flyvefri zone på en meter rundt om sig.
Og da han ikke er ene om at synge efter en mage,
er hele engen beskyttet af at øredøvende lydtæppe.
Og det viser sig, at det flagermus hader,
gør hun-sivgræshopper helt vilde.
Jo mere støjende, jo bedre.
Tit er det bedste forsvar
også det bedste angreb.
I Caribien redder det ét dyr fra døden, når alting ellers ser håbløst ud.
Natten er et farligt tidspunkt for en lille fisk på et stort rev.
En kardinalfisk på kun 2,5 centimeter skal passe på ikke at ende som
dragefiskens næste måltid.
Men han skal også selv finde føde.
Med store, lysfølsomme øjne lokaliserer han små byttedyr i mørket.
Ostracoder er krebsdyr på størrelse med sandkorn.
Det burde være et nemt måltid,
men han har nok alligevel gabt over for meget.
Ostracoden gemmer nemlig på en aktiv, kemisk cocktail i kroppen.
Angribes den, antændes kemikalierne i en lysende eksplosion, der
blænder mere end en lygte
og giver den en så dårlig smag…
at kardinalfisken spytter den uskadt ud.
Ostracoder opbevarer nok af kemikalierne
til at detonere dem ti gange i træk.
Og dette krebsdyrs flugtplan er endnu mere udspekuleret.
For eksplosionen blænder ikke kun…
den forråder også.
For den stakkels kardinalfisk mister kortvarigt synet,
men er selv synlig.
I havet er der altid en fisk, der er større.
Den ultimative jæger
er det mest udbredte rovdyr af alle.
I alle afkroge af havet tilpasser spækhuggere deres jagtteknikker
på utrolige måder.
I arktiske fjorde bedøver de fiskene med deres finner
og plukker dem ud af stimerne.
På det åbne hav samarbejder de
om at udmatte blåhvaler, alle tiders største pattedyr.
Men de mest imponerende spækhuggerjægere findes her.
Patagoniens Valdez halvø patruljeres af en flok
med en jagtteknik, der er så kompliceret og farlig,
at det tager år at lære den.
Førerhunnen videregiver sine hemmeligheder til de yngre generationer.
Resten af familien har glæde af de fire årtiers jagterfaringer,
den garvede jæger har tilegnet sig.
Hvert forår kommer søløverne for at yngle på disse Patagoniske strande.
Og ungerne lærer at svømme på det lave vand,
hvor jægerne ikke kan nå dem.
Næsten ikke.
Førerhunnen viser sin familie, hvordan de fanger dem.
Ved at følge samme rute næsten hver dag, giver hun flokken
et kursus i at aflæse kysten.
Med bemærkelsesværdig intelligens og kommunikationsevne
viser hun familien kystens forskellige vartegn.
De unge danner så et mentalt billede, af kystens bedste jagtstrande.
Undervejs lærer hun dem også at overvinde deres egne grænser.
Inden en spækhugger kan fange sit bytte,
Skal den først lære at manøvrere på lavt vand.
Men risikoen for at strande, er altid til stede.
En strandet spækhugger på seks ton, knuses hurtigt af sin egen vægt,
men har de besvær med at komme tilbage i vandet,
er førerhunnen der til at hjælpe dem tilbage i havet.
Men en spækhugger er først klar til at jage selv
efter seks lange år.
Mesteren på arbejde.
Da hun nærmer sig jagtstranden, bliver førerhunnen stille.
Hun lytter.
Hun ved præcis, hvornår og hvor hun skal slå til.
Højvande,
en stejl strand
og runde småsten, så hun kan rulle i havet igen.
Der er masser af uvidende bytte,
så hun venter, indtil sælungerne er det helt rigtige sted.
Midt i brændingen,
hvor der er for lavt til at svømme i land…
og for bølget til, at hun kan ses.
Disse lektioner i den perfekte jagtteknik
er livsvigtige, når hun videregiver sin viden.
Så når de selv skal til at gå på jagt, er næste generation
godt forberedt til kampen mellem jæger og bytte.
Livet er en mission.
Målet er overlevelse.
Dyrene har udviklet hemmelige våben…
og skjulte evner
for at besejre modstanderne.
Så når det gælder liv og død,
er det kun de mest ekstraordinære superkræfter, der nytter.
Hvis du tror, du kender naturen,
så tro om.
Tekster af: Robert Strøm Owusu