Besøk en verden mer utrolig enn du kunne drømme om...
En verden med ekstraordinære dyr,
med skjulte krefter og supersanser.
Hvis du tror du kjenner naturen...
tro om igjen.
Det er slaget du ikke ser komme...
FORTALT AV BENEDICT CUMBERBATCH
...som treffer hardest.
Det er mange rovdyr ved korallrevene.
Noen ganger lønner det seg å gjemme seg fullt synlig.
Å gå i ett med bakgrunnen er naturlig for en steinfisk.
Vakkert utseende...
ikke akkurat.
Uansett når det hardner til ved korallrevet,
trumfer ferdigheter skjønnhet hver gang,
og den illusoriske steinfisken
har mange skjulte talenter.
Tretten virvler på ryggfinnen, fulle av den dødeligste giften
uansett fisk,
beskytter mot angrep.
Men likevel
velger den å gjemme seg.
Den graver seg ned i sanden, i en kamuflasje så effektiv
at det er skremmende.
Steinfisken er det nesten umulig å få øye på,
og å unngå.
Med en av de raskeste bevegelsene i dyreriket
skaper den et sugefelt det ikke er mulig å unnslippe,
og byttet er borte på bare 16 millisekunder.
Enten det er rovdyr eller bytte, når livet henger i en tråd,
vil bare de mest kraftfulle superkreftene redde dem.
SPIS ELLER BLI SPIST
De varme vekstforholdene i regnskogen i Costa Rica,
driver en intens evolusjonskamp
mellom jeger og bytte.
Når byttedyr blir flinkere til å unnslippe,
blir rovdyr enda dødeligere.
Motmoter liker reptiler.
Disse visuelle jegerne søker etter byttedyr med presisjonssyn,
spesielt tilpasset bevegelse.
Så denne øglen bør være forsiktig.
Når hun står helt stille,
kan ikke motmoten se henne,
men hun kan se ham.
Øynene hennes har også spesielle egenskaper.
Øynene som går sideveis gir en nesten 360-graders overvåking,
og de er UV-sensitive,
noe som forsterker kontrast og farge når motmoten stuper.
Men hun kan ikke stå stille for alltid.
Hun må også spise.
Så når motmoten ser en annen vei,
beveger øglen seg
bittelitt.
Ingenting å se her.
Det er som om de leker rødt og grønt lys,
bare at dette ikke er noen lek.
Ett feilsteg...
kan være fatalt.
Når motmoten nærmer seg, flytter øglen seg utenfor rekkevidde.
Men nå er det ingen steder å løpe.
Motmoten er en "sitt-og-vent-jeger".
Og en øgle kan bare være under vann en viss tid.
Men dette er åpenbart ingen vanlig øgle.
Hennes utrolige rømningsstrategi er så nyoppdaget
at den aldri har blitt filmet før.
Når hun er under vann,
vil små bobler som er fanget mellom de vannavvisende skjellene
forene seg og stige opp til hodet hennes.
Et hemmelig dykkesystem,
som gjør at hun kan puste under vann.
Denne smarte øglen kan være under vann i over 18 minutter.
Lenge nok at den mest tålmodige motmoten må innrømme tap.
Og til at den lille øglen kommer seirende til overflaten.
De fleste jaktene ender ikke med suksess.
Selv rovdyrene med de største superkreftene sliter med å få et bytte.
Hyperkjøttetere har en diett bestående av 70% kjøtt.
Dette er den største på jorden.
Og et av få dyr som aktivt jakter mennesker.
Men isbjørnens foretrukne bytte...
er sel.
For å overleve et liv i kulden, må hun spise flere enn 50 sel i året.
Men det er vanskelig å fange dem, selv for en selspesialist.
Ved å vende halen mot vinden bruker selen luktesansen
til å oppdage rovdyr som nærmer seg bakfra
samtidig som den holder utkikk etter angrep forfra.
UV-intensifisert syn
hjelper den å se gjennom bjørnens hvite forkledning,
og en smart sel har alltid en nødutgang i nærheten.
Her ute trengs mer enn rå styrke for å felle et bytte.
Med færre enn to seler på 2,5 kvadratkilometer
er det utfordrende å finne dem.
Og nå er det mindre sjøis på grunn av klimaendringer.
Hennes søken etter mat er enda vanskeligere.
Heldigvis har hun en ekstraordinær supersans.
Luktesansen.
Den kraftigste nesen i dyreriket.
Hun kan til og med lukte en sel under isen.
Fra over 1,5 kilometer unna kjenner hun lukten som blåser med vinden.
Målrettet,
og i medvind,
nærmer hun seg.
Det er vanskelig nok å sikre nok mat til å overleve.
Å sørge for en stadig større familie er enda vanskeligere.
Bare en tredjedel av ungene blir to år.
Å oppdra neste generasjon jegere kan være en nådeløs oppgave,
særlig i et ekstremt miljø.
I "spis-eller-bli-spist"-verdenen
i Arizona-ørkenen.
Denne løpergjøk-faren er utslitt av å skaffe mat til tre glupske unger.
Ett måltid er levert, og så i gang med det neste.
Han løper rundt i 40 kilometer i timen
og jakter på omtrent alt han kan få nebbet på.
Men hver gang faren drar,
er redet ubeskyttet.
Sytti prosent av ungene blir tatt av rovdyr.
En trynesnok oppdager duftmolekyler på hver side av tungesplitten...
og stereosansen gjør at den oppfatter byttets nøyaktige retning.
Enda et måltid sikret, pappa rekker hjem..
akkurat i tide.
Med lynraske reaksjoner,
og et skarpt, fem centimeter langt nebb,
er løpergjøker kjent som "slangedrepere", med god grunn.
Pappa gjorde fare om til middag.
Men nå lukter ikke denne slangen så godt.
Løpergjøker er ikke sære i matveien,
men når det gjelder råttent kjøtt, avstår de.
Ungene er i det minste trygge.
Eller er de?
Er det en zombie-oppstandelse,
eller spiller den bare død for å redde sitt skinn?
Trynesnoken kan utsondre en duft som lukter som råtnende åtsel,
og faker sin egen død,
så den får leve videre.
Noen forsvarsstrategier er så ekstraordinære at de er fenomenale.
En buldrende sverm av stær
beveger seg som én trollbindende superorganisme.
Nøyaktig hvordan og hvorfor de lager disse storslagne mønstrene på himmelen
har forblitt en gåte.
Men nye oppdagelser avslører at motivasjonen bak noe så vakkert
er destruksjon.
Den lokale vandrefalken vet at under den europeiske vinteren
flokker stærene seg sammen i millionvis.
Og i det åpne landskapet er de sårbare for angrep.
Så, i tussmørket samler de seg i store antall for å oppnå trygghet.
Ved å flokke seg slik kan de gjemme seg i mengden,
men de blir et fristende mål.
Lavtflyvende for å unngå å bli oppdaget, nærmer vandrefalken seg.
Så stiger den
høyt over flokken,
snur og stuper.
Med nærmest aerodynamisk perfeksjon stuper den i 400 km i timen,
noe som gjør den til verdens raskeste dyr.
Stær klarer så vidt 80 km i timen, men de har et hemmelig våpen.
Et enkelt magisk tall.
Hver fugl finner sine seks nærmeste naboer.
Presisjon matcher avstand og hastighet.
Når denne sekser-formasjonen sprer seg i flokken,
skaper det et utrolig skue.
Hver eneste vridning og vending lager bølger gjennom formasjonen
i 15 meter i sekundet.
Det er forvirrende for øyet, vanskelig å forutse,
og nesten umulig å trenge gjennom.
Falken strever med å få tak i et enkelt individ.
Ved horisontal flyving minker fordelen med dens hurtighet.
Stæren oppfatter visuelle tegn mye raskere enn mennesker
og kontrer vandrefalkens smidighet med sin egen luftakrobatikk.
Og takket være utrolig synkronisering,
blir selv jordens raskeste rovdyr utmanøvrert.
Vandrefalken mislykkes åtti prosent av gangene.
Den kan bare betrakte det spektakulære showet i kollektiv styrke.
Geniale eksempler på å hvordan unngå angrep finnes skjult overalt,
selv i en engelsk hage på landsbygda.
Se litt nærmere, fordi planter har også rovdyr.
En tussmørkesvermers favorittmat er nektar,
men avkommet hennes dukker opp som grådige tomatplantedrepere.
På bare tre uker vokser disse sultne larvene
seg 16 ganger større.
På lengde med en finger og bevæpnet med sakselignende underkjever,
kan én larve spise en hel plante.
En armé av dem vil tilintetgjøre hele avlingen.
Men tomatplanter har et usynlig forsvar.
Skadde blader slipper ut et nødsignal gjennom luften.
Flyktige kjemikalier varsler naboplanter
om å forberede seg på krig.
Krigserklæringen får blader i nærheten til å produsere kraftige giftstoffer
som gjør dem uspiselige.
Og fordi disse larvene kun spiser på tomatplanter,
begynner de å sulte.
En nylig oppdagelse avslører at fortellingen har en uhyggelig vri.
Uten noe annet å spise...
spiser de hverandre.
Kanniballarver,
en grusom metode for skadedyrbekjempelse.
Når drapstomatene slår tilbake.
Hva som er det dødeligste i naturen...
kommer an på perspektivet.
Under bakken i en eng i Europa
er en pygméspissmus i ferd med å våkne,
men det er ingen rolig start.
Pulsen hennes kommer opp i over 1000 slag i minuttet.
På tide å stå opp, komme seg ut og jakte.
Med den raskeste fordøyelsen hos noe pattedyr,
må denne rasende morderen spise seks ganger sin kroppsvekt hver dag
for ikke å sulte.
Det er det å finne et bytte som er vanskelig.
De store ørene hører faktisk ikke så godt,
og med knappenålssmå øyne,
jakter hun nesten i blinde.
Heldigvis har hun en annen supersans.
Spissmus føler verden med værhårene.
De er omtrent en fjerdedel av kroppslengden,
og hun bruker dem til å synfare omgivelsene.
Hun føler berøring så intenst
at den minste vibrasjon trigger et umiddelbart angrep.
Tjuefem millisekunder,
tolv ganger raskere enn man blunker.
Og en liten larve er bare forretten,
når drapsfesten hennes setter i gang.
Med størrelse som en mandel er hun verdens minste pattedyr.
Men lite er utenfor hennes rekkevidde.
Selv en gresshoppe dobbelt så stor som henne gyver hun løs på.
Matorgien er over, nå er det på tide å trekke seg tilbake
og lade batteriene.
Etter bare en sjuminutters kraftblund
er denne glupske lille terroristen på ferde igjen.
Over de samme europeiske engene er et annet knøttlite rovdyr på jakt.
En stormusøre-flaggermus har så sensitiv hørsel
at den kan høre insekter 40 meter unna
og bestemme retning, størrelse og fasong på målet.
Når flaggermusen patruljerer,
vil et hvert insekt som beveger seg eller lager lyd...
flørte med døden.
Men en løvgresshoppe har andre ting å tenke på.
På sommerkvelder er engen full av hanner
som synger så høyt de kan for å tiltrekke en partner.
Og denne hannen er bestemt på å høres bedre enn de andre.
Løvgresshopper hører ganske bra også med ører på beina.
Han vet at flaggermusen er over engen,
men lar seg ikke tie,
han blåser ut sangen sin like høyt som en drill.
Når flaggermusen nærmer seg,
øker han lydstyrken heller enn å tie stille.
Det høres ut som ønsket om å parre seg kan bety døden
for denne lille løvgresshoppen.
Men en forbløffende ny oppdagelse avslører at hans tiltrekningskrefter
også kan frastøte.
Han synger så høyt at det er smertefullt for flaggermusens sensitive ører.
Løvgresshoppen snur flaggermusens superkrefter til svakhet,
og skaper en én-meters ikke-flygbar sone rundt seg.
Og han er ikke den eneste som synger for å skaffe en make,
hele engen er beskyttet av et øredøvende teppe av lyd.
Og det som driver flaggermusen bort
gjør gresshoppehunnene yre.
Jo mer lyd, jo bedre.
Ofte er det beste forsvaret
det beste angrepet.
I Karibia hjelper det ett spesielt dyr med å overleve.
Om natten er det farlig å være en liten fisk ved et stort korallrev.
Bare to centimeter stor må denne kardinalfisken unngå å bli
den neste på drakefiskens meny.
Men han må fange mat selv også.
Store, lyssensitive øyne hjelper med å lokalisere små byttedyr i mørket.
Muslingkreps, krepsdyr på størrelse med et sandkorn,
burde bli et passende måltid.
Men han har bitt over mer enn han kan klare.
Muslingkreps har en flyktig blanding av kjemikalier inni kroppen.
Hvis angrepet, blander kjemikaliene seg og trigger en bioluminescens
kraftigere enn en lommelykt,
og etterlater seg en så vond smak...
at kardinalfisken spytter den ut uskadd.
Muslingkreps lagrer nok kjemikalier
til å detonere ti ganger på rad.
Og dette krepsdyrets rømningsplan er enda mer genial.
Lysglimtet er så sterkt at det ikke bare blinder...
men også bedrar.
Den etterlater kardinalfisken midlertidig blindet,
men lett synlig.
I havet er det alltid en større fisk.
Den ultimate jegeren,
det mest utbredte rovdyret av alle,
i hvert eneste hav tilpasser spekkhoggeren jaktteknikken
på utrolige måter.
I arktiske fjorder svimeslår den fisk med finnene
og plukker dem ut av stimen.
I åpent hav samarbeider de
om å jakte blåhvaler, det største dyret som har levd.
Men de mest imponerende jegerne finnes her.
Valdez-halvøya i Patagonia patruljeres av en flokk
med en så vanskelig og farlig jaktteknikk
at det tar år å lære den.
Det er matriarkens jobb å overføre sine hemmeligheter til neste generasjon.
Resten av familien lærer av fire tiårs jakterfaring
som denne voksne proffen besitter.
Hver vår kommer sjøløvene for å formere seg på disse patagoniske strendene.
Og ungdyr lærer å svømme på grunt vann,
utenfor rovdyrenes rekkevidde.
Nesten.
Matriarken lærer familien hvordan de skal ta dem.
Ved å følge den samme ruten nesten hver dag, gir hun flokken
et kurs i å finne veien langs kysten.
Med utrolig hjernekraft og kommunikasjonsferdigheter
peker hun ut landmerker for familien.
Det hjelper de unge med å lage et mentalt kart over de beste strendene å jakte.
Samtidig lærer hun dem også å strekke seg utover sin komfortsone.
Før en spekkhogger kan begynne å fange byttet sitt,
må den først lære seg å manøvrere i grunt vann.
Men risikoen for å strande er veldig reell.
En seks tonns spekkhogger blir raskt knust av sin egen vekt,
men hvis de strever med å flyte igjen,
er matriarken der og hjelper dem tilbake til sjøen.
Uansett er en spekkhogger først klar til å prøve seg på jakt
etter seks lange år.
Mesteren i arbeid.
Når de nærmer seg jaktstranden, slutter matriarken å lage lyd.
Hun lytter.
Hun vet nøyaktig når og hvor hun skal slå til.
Høyvann,
en bratt strand
og runde steiner som hjelper henne tilbake i sjøen,
og mange uvitende byttedyr.
Hun venter til selungene er i perfekt posisjon.
Rett i brytningene.
For grunt til å svømme i sikkerhet...
og for turbulent til å se henne.
Disse mesterklassene i perfeksjon
er avgjørende for å overføre ferdighetene.
Så når den neste generasjonen er klar til å jakte på ordentlig,
er de helt forberedt på kampen mellom rovdyr og bytte.
Livet er et oppdrag.
Hovedfokuset er å overleve.
Dyr har utviklet hemmelige våpen...
og skjulte ferdigheter
for å utmanøvrere sine fiender.
I øyeblikkene som gjelder liv eller død,
kreves de mest ekstraordinære superkreftene for å overleve.
Hvis du tror du kjenner naturen,
tro om igjen.
Tekst: Vibeke Johansen