Pășește într-o lume dincolo de percepția ta.
O lume cu animale extraordinare,
cu puteri ascunse și simțuri ieșite din comun.
Dacă credeai că știi totul despre natură,
gândește-te mai bine.
Lovitura la care nu te aștepți...
NARAT DE BENEDICT CUMBERBATCH
...e cea mai dureroasă.
Recifele de corali sunt pline de prădători.
Uneori merită să te ascunzi la vedere.
Să se camufleze perfect în peisaj e ceva natural pentru un pește de piatră.
Aspectul plăcut
nu îl caracterizează.
Când lucrurile se complică pe un recif de corali,
aptitudinile eclipsează frumusețea de fiecare dată,
iar înșelătorul pește de piatră
are multe talente ascunse.
Cei treisprezece spini de pe înotătoarea dorsală conțin cel mai toxic venin
dintre toți peștii,
protejându-l de atacuri.
Cu toate acestea,
el alege să se ascundă.
Se îngroapă în nisip, într-un număr de iluzionism atât de eficient,
încât e înfricoșător.
Peștele de piatră e aproape imposibil de văzut
și de evitat.
Cu una dintre cele mai rapide mișcări din regnul animal,
el creează un câmp de aspirație din care nu se poate evada.
A dispărut în 16 milisecunde.
Fie prădător, fie pradă, când viața atârnă de un fir de păr,
doar cele mai eficiente superputeri vor veni în ajutor.
MĂNÂNCĂ SAU VEI FI MÂNCAT
Condițiile de seră din pădurea tropicală costaricană
duc la o intensă cursă evoluționistă a înarmării
dintre vânător și vânat.
Pe măsură ce prada se perfecționează,
prădătorii devin tot mai letali.
Motmotul are o slăbiciune pentru reptile.
Acești vânători își caută prada folosindu-și văzul dezvoltat,
foarte sensibil la mișcare.
Prin urmare, această șopârlă anolis ar face bine să meargă cu atenție.
Când se oprește pe loc,
motmotul nu o poate vedea,
dar ea poate să-l vadă.
Și vederea ei are proprietăți speciale.
Ochii orientați lateral oferă o vedere aproape la 360 de grade
și sunt sensibili la spectrul ultraviolet,
intensificând contrastul și culoarea din penajul motmotului.
Dar nu poate sta nemișcată la nesfârșit. Și ea trebuie să mănânce.
Așadar, când motmotul se uită în altă parte,
șopârla se mișcă.
Doar puțin.
Nu-i nimic de văzut aici.
E ca și cum ar juca „la perete, stop”.
Doar că acesta nu e un joc.
Un singur pas greșit...
ar putea fi fatal.
Pe măsură ce motmotul se apropie, șopârla iese din câmpul lui vizual.
Dar acum nu mai are unde să fugă.
Motmotul e un prădător care stă și așteaptă.
Cu siguranță, o șopârlă nu poate sta mult timp sub apă.
Dar e clar că aceasta nu e o șopârlă obișnuită.
Are o strategie de evadare incredibilă, descoperită atât de recent,
încât nu a mai fost filmată până acum.
Când stă sub apă,
mici bule blocate între solzii impermeabili
se unesc și urcă spre capul șopârlei.
Un sistem de scufundare secret,
care îi permite să respire sub apă.
Această șopârlă ingenioasă poate sta sub apă peste 18 minute.
Suficient ca până și cel mai răbdător motmot să se dea bătut.
Iar mica șopârlă iese la suprafață victorioasă.
Cele mai multe vânători nu au succes.
Chiar și cei mai puternici prădători obțin cu greu o captură.
Dieta hipercarnivorilor constă în proporție de 70% din carne.
Acesta e cel mai mare de pe Pământ.
Și unul dintre puținele animale care vânează în mod activ oameni.
Dar prada preferată de urșii polari
sunt focile.
Pentru a supraviețui la temperaturi negative,
trebuie să mănânce peste 50 pe an.
Dar prinderea lor e dificilă chiar și pentru un vânător specializat.
Orientându-și coada în funcție de vânt, foca își folosește simțul mirosului
pentru a detecta prădătorii din spate,
în timp ce stă de pază pentru atacurile din față.
Vederea care intensifică razele UV
o ajută să observe camuflajul alb al ursului,
iar o focă inteligentă are mereu o ieșire de urgență în apropiere.
Aici e nevoie de mai mult decât forță brută pentru a vâna ceva.
Cu mai puțin de două foci la fiecare 2,5 kilometri pătrați,
găsirea lor este o provocare.
Iar acum banchiza s-a micșorat din cauza încălzirii globale.
Căutarea hranei a devenit și mai dificilă.
Din fericire, are un simț extraordinar de partea sa.
Simțul mirosului,
dat de cel mai dezvoltat nas din regnul animal.
Poate să adulmece o focă aflată chiar și sub gheață.
De la peste 1,5 kilometri distanță, simte un miros adus de vânt.
Cu prada în vizor,
mergând în direcția vântului,
ursul polar se apropie.
E destul de greu să obții destulă hrană cât să supraviețuiești.
Să asiguri hrana unei familii în creștere e și mai greu.
Doar o treime dintre pui ajung la doi ani.
Creșterea următoarei generații de vânători poate fi o goană neîncetată,
mai ales în medii extreme.
Aceasta e lumea necruțătoare
a deșertului din Arizona.
Acest cuc alergător s-a istovit aducând mâncare pentru trei pui nesățioși.
A adus un fel de mâncare și a trecut deja la următorul.
Alergând cu peste 40 km/h,
el vânează aproape orice poate să prindă.
Dar de fiecare dată când pleacă,
cuibul rămâne expus.
Șaptezeci la sută dintre pui sunt luați de prădători.
Un șarpe detectează moleculele de miros cu vârful limbii sale despicate...
folosindu-și simțurile în mod „stereo” pentru a depista direcția exactă a prăzii.
După ce a asigurat încă o masă, tatăl se întoarce
exact la timp.
Datorită reacțiilor fulgerătoare
și ciocului ascuțit, lung de 5 cm,
cucul alergător e denumit pe bună dreptate „ucigaș de șerpi”.
Tatăl tocmai a transformat un pericol în masa de cină.
Dar acum șarpele nu mai are un miros atât de apetisant.
Cucul alergător nu e pretențios,
dar când e vorba de carne stricată, se lasă păgubaș.
Măcar puii lui sunt în siguranță.
Sau nu-i așa?
A înviat ca un zombi
sau doar a făcut-o pe mortul ca să-și salveze pielea?
Șarpele cu rât de porc poate chiar să emită mirosul de leș în putrefacție,
înscenându-și propria moarte
ca să apuce să mai trăiască o zi.
Unele strategii de apărare sunt atât de extraordinare, încât sunt fenomenale.
Un stol de grauri
se mișcă asemenea unui super-organism hipnotizant.
Modul și motivul pentru care reproduc aceste modele uimitoare în cer
sunt încă un mister.
Dar descoperirile recente arată că motivația acestei frumuseți
este distrugerea.
Șoimii călători din zonă știu că, în timpul iernii europene,
graurii migrează cu milioanele.
În câmp deschis, aceștia sunt vulnerabili la atac.
Prin urmare, la apus, se adună pentru a fi în siguranță.
În astfel de stoluri, se ascund în mulțime,
dar devin o țintă tentantă.
Zburând la înălțime mică pentru a nu fi observat, șoimul călător se apropie.
Apoi urcă
deasupra stolului,
se întoarce și plonjează.
Aproape de perfecțiunea aerodinamică, plonjează cu 400 km/h,
fiind cel mai rapid animal de pe planetă.
Graurii abia ating 80 km/h, dar au o armă secretă mai subtilă.
Într-un număr de magie unic,
fiecare pasăre își urmărește cei mai apropiați șase vecini,
potrivindu-și cu precizie distanța și viteza.
Această regulă de șase se multiplică în interiorul stolului,
creând un spectacol amețitor.
Fiecare mișcare e transmisă în cadrul formației
cu 20 de metri pe secundă.
Derutant pentru ochi, greu de anticipat
și aproape imposibil de pătruns.
Șoimul se străduiește să aleagă un individ.
În zbor orizontal, avantajul vitezei sale e foarte mult redus.
Graurii procesează informațiile vizuale mult mai rapid decât oamenii
și contracarează agilitatea șoimului cu acrobațiile lor.
Datorită sincronizării lor incredibile,
chiar și cel mai rapid prădător al planetei este învins.
În optzeci la sută din cazuri, șoimul dă greș.
Nu-i rămâne decât să urmărească spectaculoasa dovadă de forță a mulțimii.
Exemple ingenioase de evitare a atacurilor se pot ascunde oriunde,
chiar și într-o grădină englezească de la țară.
Dacă ne uităm mai îndeaproape, și plantele au prădători.
Mâncarea preferată a moliei cap-de-mort este nectarul,
dar larvele sale mănâncă cu nesaț răsadurile de roșii.
În doar trei săptămâni, aceste omizi înfometate
devin de 16 ori mai mari.
Având acum lungimea unui deget și înarmată cu mandibule tăioase,
o omidă poate devora o plantă întreagă.
O armată de omizi poate distruge întreaga cultură.
Dar răsadurile de roșii au o apărare invizibilă.
Frunzele afectate emit prin aer un semnal de primejdie.
Substanțe volatile care avertizează plantele învecinate
să se pregătească de război.
Chemarea la luptă determină frunzele învecinate să producă toxine puternice,
care le fac necomestibile.
Și întrucât aceste omizi se hrănesc doar cu plante din familia roșiilor,
încep să moară de foame.
O descoperire recentă arată că povestea are un final sinistru.
Neavând nimic de mâncare...
omizile se mănâncă între ele.
Omizi canibale,
o metodă înfiorătoare de combatere a dăunătorilor.
Astfel, roșiile ucigașe ripostează.
În natură, cine e mai letal
e doar o chestiune de perspectivă.
În subsolul unei pajiști europene,
un chițcan etrusc tocmai se trezește.
Dar nu e deloc lent.
Pulsul lui depășește o mie de bătăi pe minut.
E timpul să se trezească și să iasă la vânătoare.
Cu cel mai rapid metabolism dintre toate mamiferele,
acest ucigaș agitat trebuie să consume de șase ori greutatea corpului lui pe zi
ca să nu moară de foame.
Găsirea prăzii este problema.
Urechile lui mari nu aud de fapt foarte bine,
iar cu ochii cât gămălia acului,
vânează aproape orbește.
Din fericire, un alt simț este extrem de puternic.
Chițcanii se orientează cu ajutorul mustăților.
Având un sfert din lungimea lui,
sunt folosite la scanarea împrejurimilor.
Simțul lui tactil e atât de dezvoltat,
încât și cea mai mică vibrație declanșează un atac imediat.
25 de milisecunde,
de 12 ori mai rapid decât un clipit din ochi.
Mica larvă e doar un antreu.
Seria lui de victime abia începe.
Fiind doar de mărimea unei migdale, e cel mai mic mamifer de pe Terra.
Dar nu-i scapă multe lucruri.
Chiar și o lăcustă de două ori mai mare e o pradă legitimă.
După ce și-a terminat ospățul, e timpul să se retragă
și să se odihnească.
După un pui de somn de doar șapte minute,
micuța teroare vorace se dezlănțuie din nou.
Deasupra acestor pajiști europene, un alt prădător mic a ieșit la vânătoare.
Liliacul cu urechi de șoarece are un auz atât de sensibil,
încât poate spiona insecte aflate la 40 de metri distanță
pentru a determina direcția, mărimea și forma prăzii.
Când liliacul patrulează,
orice insectă care se mișcă sau scoate un sunet
e la un pas de moarte.
Dar acest cosaș cu cap conic se gândește la alte lucruri.
În serile de vară, pajiștea e plină de masculi
și toți cântă cât pot de tare ca să atragă o parteneră.
Iar acest mascul e hotărât să se facă auzit în detrimentul concurenței.
În plus, cosașii aud foarte bine, având urechile pe picioare.
Prin urmare, el știe că liliacul e deasupra,
dar tot nu se lasă redus la tăcere.
Cântecul lui se aude la fel de tare ca o bormașină.
Când se apropie liliacul,
în loc să tacă, el dă volumul mai tare.
Se pare că dorința de împerechere îi va aduce moartea micului cosaș.
Dar o nouă descoperire uimitoare arată că puterile lui de atracție
au și puterea de a respinge.
Cântă atât de puternic, încât provoacă durere urechilor sensibile ale liliacului.
Cosașul transformă superputerea liliacului într-o slăbiciune,
creând o zonă de interdicție de zbor la un metru în jurul lui.
Și nu e singurul care cântă pentru a-și găsi o parteneră.
Întreaga pajiște e protejată de sunetele asurzitoare.
Dar ce îi gonește pe lilieci
le înnebunește pe femelele de cosaș.
Cu cât sunt mai zgomotoși, cu atât mai bine.
Deseori, cea mai bună apărare
este cel mai bun atac.
În Caraibe, un animal smulge astfel victoria din ghearele înfrângerii.
Lăsarea serii e un moment periculos pentru un pește mic de pe un recif mare.
Având doar 2,5 cm, peștele-cardinal încearcă să nu devină următoarea
masă din meniul peștelui-leu.
Dar trebuie să-și asigure și el cina.
Ochii lui uriași, sensibili la lumină, îl ajută să zărească prada în întuneric.
Ostracodele, crustacee de mărimea unui grăunte de nisip,
ar trebui să fie o masă accesibilă.
Dar el a mușcat mai mult decât poate mesteca.
Ostracodele înmagazinează în corp un amestec volatil de substanțe.
Când sunt atacate, compușii se amestecă, generând o explozie de bioluminescență
mai puternică decât o lanternă,
care lasă un gust atât de neplăcut,
încât peștele-cardinal le scuipă afară nevătămate.
Ostracodele înmagazinează suficiente substanțe
cât să explodeze de zece ori la rând.
Iar planul de evadare al acestui crustaceu e chiar mai ingenios.
Lumina e atât de puternică, încât nu doar îl orbește,
ci îi și trădează prezența.
Bietul pește-cardinal rămâne temporar incapabil să vadă,
dar ușor de văzut.
În ocean, există mereu un pește mai mare.
Vânătorul suprem,
cel mai răspândit prădător dintre toți,
în orice regiune din orice ocean, orca își adaptează tehnica de vânătoare
în moduri extraordinare.
În fiordurile arctice, ele lovesc peștii cu înotătoarele,
apoi îi culeg din bancul lor.
În largul oceanului, ele își unesc forțele
pentru a vâna balene albastre, cel mai mare animal din toate timpurile.
Dar cele mai impresionante orci vânătoare se găsesc aici.
Peninsula Valdez din Patagonia e patrulată de un grup
cu o tehnică de vânătoare atât de dificilă și de periculoasă,
încât învățarea ei durează câțiva ani.
Femela dominantă e cea care transmite secretele noilor generații.
Restul familiei învață din experiența de vânătoare de 40 de ani
a acestei profesioniste.
În fiecare primăvară, focile se împerechează pe plajele patagoniene.
Puii învață să înoate în apele puțin adânci,
unde vânătorii nu-i pot ajunge.
Aproape.
Femela dominantă își învață familia cum să-i atace.
Urmând aceeași rută aproape zilnic, ea își ghidează grupul
așa încât să cartografieze coasta.
Cu remarcabile abilități de gândire și de comunicare,
ea le arată membrilor familiei punctele de reper.
Orcile tinere își creează o hartă mentală a celor mai bune plaje de vânătoare.
Pe parcurs, le învață și cum să iasă din zona lor de confort.
Înainte de a începe să captureze prada,
orcile trebuie să învețe mai întâi să se descurce în apele puțin adânci.
Dar riscul de a eșua e foarte mare.
O orcă de șase tone se va prăbuși rapid sub propria greutate,
dar dacă nu reușește să revină în larg,
conducătoarea îi este alături, ajutând-o să se întoarcă în mare.
Chiar și așa, o orcă e pregătită să încerce să vâneze
cu adevărat doar după șase ani.
Maestrul în acțiune.
Când se apropie de plaja de vânătoare, conducătoarea nu mai emite sunete.
În schimb, ascultă.
Știe exact când și unde să lovească.
În timpul fluxului,
pe o plajă abruptă,
cu pietricele rotunde, care să o ajute să revină în mare,
cu mult vânat care nu suspectează nimic.
Așteaptă până când puii sunt în cea mai bună poziție.
Exact în valuri,
cu apa prea mică să poată înota înapoi,
dar prea turbulentă să o vadă venind.
Aceste cursuri de perfecționare în tainele vânătorii
sunt vitale pentru a-și transmite mai departe abilitățile.
Așadar, când e gata să vâneze cu adevărat, noua generație
e pe deplin pregătită pentru lupta dintre prădător și pradă.
Viața e o misiune.
Obiectivul principal e supraviețuirea.
Animalele și-au dezvoltat arme secrete
și talente ascunse
pentru a-și păcăli inamicii.
În momentele dintre viață și moarte,
au nevoie de cele mai extraordinare superputeri pentru a triumfa.
Credeai că știi totul despre natură?
Gândește-te mai bine.
Subtitrarea: Oana Bunea