Vstupte do světa
mimo vaše vnímání.
Do světa pozoruhodných zvířat
s utajenými schopnostmi a supersmysly.
Jestli si myslíte, že o přírodě víte vše…
Zamyslete se znovu.
SUPER/NATURAL: SUPERSCHOPNOSTI Z ŘÍŠE ZVÍŘAT
Ve světě plném konkurence
někdy není lehké…
NAMLUVIL BENEDICT CUMBERBATCH
…rozeznat přítele od nepřítele.
Poušť Kalahari.
Zdejší nelítostné slunce
nutí jedny z nejšťavnatějších a nejodolnějších stvoření
schovávat se pod zemí.
Dostanou se k nim jen ti nejnadanější lovci.
Surikaty dokáží kořist vyčenichat i pod povrchem.
Ale když máte osm hodin denně
hlavu v písku a zuřivě hrabete,
vyplatí se mít přátele na vyšších místech.
Bystrý zrak drongů
dokáže zaregistrovat brouka
na vzdálenost víc než 90 metrů.
A tady seshora si dokáže všimnout nepřítele na kilometr a půl daleko.
Jako třeba 6,5kilového orla bojovného.
Surikaty ví, že v drongštině to znamená
„nebezpečí ze vzduchu“.
Když jim jejich spolehlivý přítel dá signál, že vzduch je čistý,
surikaty ví, že je bezpečné vylézt ven.
A znovu se pustí do práce.
Jackpot.
Bílkoviny a voda v jednom jedovatém balení.
Surikaty jsou naštěstí na likvidaci škorpionů experti.
Ale přichází zvrat prudký jako škorpioní jed.
Zase se rozeznívá poplach.
Ale tentokrát…
žádný orel v dohledu není.
Drongo je lhář,
mazaný šejdíř,
který využívá tvrdou práci surikat,
aby si bez námahy opatřil oběd.
Ale když volá na poplach moc často…
surikaty jeho hru prokouknou.
Ale tento poplach se ignorovat nedá.
To volají surikaty.
Nebo ne?
Vychytralý drongo…
je taky neskutečně dobrý imitátor.
Umí používat 30 různých imitací poplachů.
A dokud někdy říká pravdu,
surikaty si nemůžou dovolit svého proradného polonepřítele ignorovat.
Zvířata používají pozoruhodné schopnosti, aby svou konkurenci převezla.
Ale nejhorší nepřítel
je často ten, u kterého to čekáte nejméně.
RIVALOVÉ
V přírodě na konflikty narazíme všude.
Rakouský park nám může připadat poklidný,
ale žije tu zvíře, které ví, jak podnítit rivalitu
a využít ji ve svůj prospěch.
Tato samička křečka polního hledá toho nejzdatnějšího samečka.
Zde žije tucet jindy samotářských samců.
Ale než aby ztrácela čas a prohlížela si je,
uspořádá malou soutěž.
Její neodolatelné volání se nese ve formě mocného ultrazvuku.
Zpomalili jsme ho, abyste ho slyšeli.
Ale všichni samečci do 20 metrů
ji slyší velmi dobře.
Závod začíná.
Pohotová reakce je dobré znamení.
Ale jak si vybrat mezi dvěma nejrychlejšími?
Vypustí svou charakteristickou vůni.
Silné afrodiziakum.
Stačí maličký závan a samečkovi se do krve vyplaví adrenalin.
Hladina testosteronu se může zvýšit až desetkrát…
a z huňatých hlodavců se stanou zuřivé půlkilové zubaté koule.
Šarvátky mohou končit i smrtí.
A samičce stačí si jen počkat, jak to dopadne.
Soka zahnal,
a tak se vítěz upraví, ať vypadá dobře,
a je připravený se se svou družkou setkat.
Ale skutečným vítězem je tu samička.
Protože donutila samečky bojovat,
aby si zajistila dokonalého partnera.
Když se konkurenci postavíte, riskujete boj.
Někteří živočichové proto dělají neskutečné věci, aby se rvačce vyhnuli.
V rozlehlých chaluhových lesích v Kalifornii žije ryba velká jako dlaň.
Slizounek Blanchardův.
Jeho podivné vypouklé oči
mu umožňují panoramatický výhled na okolní nebezpečí.
Spousta predátorů by po takové rybce ráda chňapla.
Proto se potřebuje někam schovat.
Plží ulita je dokonalé místo.
Ale ta už obyvatele má.
Chobotnici Octopus bimaculoides.
O úkryty je takový zájem,
že je o ně třeba bojovat.
Ale je lepší se zaměřit na někoho stejně velkého.
Jiného slizounka.
Jelikož se nechtějí zranit, mají pozoruhodný způsob,
jak si soka podmanit.
Ústa mohou roztáhnout tak, až jsou třikrát širší než jejich tělo.
A předvádí něco ještě ohromnějšího.
My to nevidíme,
ale v jejich rozevřené tlamě svítí nápadné ultrafialové varování.
Je to tajný znak síly,
který jim nejspíš umožňuje odhadnout, kdo je silnější,
než souboj zajde moc daleko.
Vyhnaný, ale aspoň vyvázl bez zranění.
Teď je na ráně on.
A vetřelec se v úkrytu schovává před okolním světem.
Může se zdát, že v přírodě panuje hojnost,
ale ať už v moři nebo na zemi
si území a jídlo musíte vybojovat.
V deltě řeky Okavango v Botswaně
staví konkurenční boj nelítostné masožravce…
proti jiným masožravcům.
Osamělá hyena odolává síle smečky psů hyenových.
Oddělila se od svého klanu, aby hledala jídlo na větším území.
To teď vypadá jako riskantní nápad.
Ale díky neuvěřitelnému imunitnímu systému
a téměř nadpřirozeným schopnostem přežít
má ke štvanci daleko.
Její dokonalý čich dokáže vycítit příležitost až 3,25 kilometrů daleko.
Na buvolu africkém by s jeho 180 centimetry a 680 kilogramy
její klan mohl hodovat týden.
Sama buvola neskolí.
Ale díky své inteligenci na úrovni primátů může postupovat více strategicky.
Nechat konkurenci, ať se o to postará ona.
Jsou až dvakrát větší.
Váží až čtyřikrát víc.
Lvi jsou největšími nepřáteli hyen.
A když loví ve smečce, jsou ještě silnější.
Ale když se buvoli pohybují jako armáda čítající až 600 jedinců,
nemohou se jim postavit dokonce ani ti nejlépe vyzbrojení lovci.
Nejmazanější z predátorů
čeká na příležitost.
A jak padá noc,
karta se obrací.
Lvi mají na sítnici odrazivou vrstvu,
díky které v noci vidí šestkrát lépe než my.
Tento svět můžeme zahlédnout
jen skrz velice citlivé kamery.
Za chladné noci začínají být lovci aktivnější
a tmu využívají k zamaskování útoku.
I hyeny ve tmě vidí skvěle.
A sledovat lvy, jak odvádí špinavou práci, je tak ještě lepší.
Teď nadešel čas uskutečnit svůj plán.
Když svůj bojový pokřik zavyje do země, zvuk to odrazí a zesílí.
Donese se tak až k supercitlivým uším až 10 kilometrů daleko
a mobilizuje její roztroušený klan.
Jak čeká na zálohy, hraje o čas.
Otravuje lvy, aby je rozptýlila a zpomalila při krmení.
Ale musí být opatrná.
Jediné máchnutí lví pracky by ji mohlo zabít.
Sama je v defenzívě.
Ale když má za sebou 20 členů svého klanu,
je načase jednat.
Hyeny jsou ještě lepší týmoví hráči než lvi.
Klan smečku
společnými silami vyčerpá.
Lvi svou porážku poznají.
Díky čelistem, co rozdrtí i kosti,
a silným žaludkům, které je dokáži strávit,
po buvolovi za pár hodin nezbude ani stopy.
Celý klan se s plnými břichy vydává zpět.
Hyeny si v odvěké válce masožravců
udržely moc. Alespoň pro dnešek.
Jiná řevnivost mezi zvířaty se odehrává už miliony let.
Dost času na to vyvinout tajnou zbraň,
která zažene mnohem silnějšího nepřítele.
Sršeň mandarínská
je největší vosa na světě.
Pět centimetrů dlouhá a nadmíru masožravá.
Čtyřikrát menší včely východní se proti těžce vyzbrojené sršni
zdají téměř bezbranné.
S víc než půlcentimetrovým žihadlem a obrovskými kusadly
zvládne za minutu zabít i 40 včel.
Ale ty ji nezajímají.
Chce jejich mladé.
Uprostřed tohoto stromu
jsou ukryté tisíce larev,
které brání 20 000 oddaných dělnic.
To je na jednu osamělou sršeň příliš.
A tak včelí pevnost označí
chemickým majákem.
Sršně při hledání potravy denně urazí téměř 100 kilometrů.
Jakmile jejich soukmenovec vyšle signál,
vědí, že už hledat nemusí.
Banda těchto drsných vrahů
by během pár hodin zvládla zdecimovat celý úl.
Vnější obrana je prolomena.
Další na řadě jsou…
jesle.
Osud kolonie je zpečetěn…
Skoro.
Včely mají poslední šanci, jak přežít.
Chemický poplach je nutí jednat jako jedno tělo
a vyrojit se na sršně.
Každá včela potom začne zatínat letové svaly.
Vyprodukuje tak jen trošičku tepla,
ale dohromady je to strašlivá síla.
Termokamery odhalují, jak teplota uprostřed roste.
Tato svítící včelí koule je precizní zbraň.
O půl stupně víc by včely zabilo.
Ale přesně 47,2 stupňů Celsia
je dokonalá teplota,
při které sršně uvaří zaživa.
Ztráty jsou na obou stranách.
Ale úžasná schopnost včel jednat jako jeden
zajistí, že kolonie přežije.
Početní převaha zajišťuje ochranu,
ale také hrozí konkurencí na vlastním dvorku.
Bass Rock. Skotsko.
Sto padesát tisíc terejů
hnízdí na jedné jediné skále
menší než 2,6 km².
Z ptačí perspektivy
to vypadá jako život v dokonalé harmonii.
Ale to je jen iluze.
Hnízda jsou od sebe vzdálena na délku dvou zobáků. A z dobrého důvodu.
Kdokoli tu hranici překročí,
odhalí neviditelné napětí, které tu vládne.
Zobáky uzpůsobené k prorážení hladiny
a chytání ryb 95 km/h
jsou i brutální zbraně.
Boje o místa k hnízdění mohou trvat i dvě hodiny…
a vybírají si svou daň.
Mír v přírodě bývá nejistý.
Těsně pod povrchem
vždy číhá konflikt.
Když přijde na zajištění rodu,
někteří se noří ještě hlouběji.
Jezero Tanganika v Tanzanii
je semeništěm sporů.
Sameček tlamovce jikroskvrnného
chce zoufale zapůsobit na samičku.
Předvádí svůj charakteristický tanec.
Možná to tak nevypadá, ale je okouzlená.
Jezerní Romeo své představení okoření tlamovčím nápojem lásky.
Feromonem, který má samičku povzbudit
a který se také nese vodou
a přitahuje nechtěnou pozornost.
Místní gang peřovců kukaččích.
Kůži mají pokrytou chuťovými pohárky
a dokáží zaregistrovat i nepatrné stopy feromonu.
Ví, co to znamená…
Tlamovci jsou připravení klást jikry.
Když samička klade 100 vajíček, každé velké jako sezamové zrnko,
je ideální čas na útok ze zálohy.
Peřovci sežerou tolik jiker, kolik stihnou.
A začnou se třít.
Nechají po sobě maličké časované bomby.
Tlamovčí matka instinktivně sebere jakoukoli jikru.
Nežere je.
Má speciální schopnost.
Některé tlamovčí supermámy
mladé vychovávají v tlamě.
Jsou jako pojízdné jesle, aby mláďata mohla vyrůstat v bezpečí.
Ale tohoto tlamovce infiltrovali.
Uvnitř její tlamy, schované před světem,
se začíná líhnou její nesourodé potomstvo.
A někteří rostou rychleji než jiní.
Nepozorný tlamovec investuje čas do výchovy cizích potomků.
Malí a hladoví peřovci kukaččí, dvakrát větší než tlamovčí mláďata,
se do nich pustí.
Čelisti dovedou otevřít tak doširoka, že své nevlastní sourozence spolknou.
Hlavou napřed.
Zákeřná peřovčí mláďata ze svých jeslí brzy vyrostou.
Vydají se pryč sama a drží se stranou,
dokud nejsou připravena využít další nic netušící matku.
Tlamovci nezbývá než ochraňovat přeživší mladé
a zajistit jim v tomto nebezpečném světě co nejlepší vyhlídky.
Na italských alpínských loukách žije jedno mládě,
které život s nepřítelem po boku povýšilo na úplně jinou úroveň.
Seznamte se s neohroženou housenkou modráska hořcového.
Má jen dva týdny
a je velká jako zrnko rýže.
Zrovna se chystá vyrazit na jedno z nejúžasnějších dobrodružství
v celé přírodě.
Při hledání potravy
musí sestoupit do podzemí,
kde hlídkují surové armády mravenců rodu Myrmecia.
Dokáží skolit kořist tisíckrát větší, než jsou sami.
Malá larva vypadá jako snadný cíl.
Zvlášť taková, ze které se line vábivá vůně
a prozrazuje ji.
Mravenec po ní díky tykadlům, pětkrát citlivějším než jiný hmyz,
jde jako bladhaund po stopě.
Odnést housenku do mraveniště není díky její velikosti problém.
Tam, kde mravenci připravují jídlo pro mladé.
Ale tahle housenka nevoní jako jídlo.
Voní jako rodina.
Rozená podvodnice má zvláštní pach,
který je tak podobný jako u mravenčích larev,
že s ní zacházejí jako se soukmenovcem.
A to není vše.
Aby bylo přestrojení dokonalé,
housenka zpívá.
Napodobuje píseň nejdůležitějšího mravence v kolonii.
Královny.
Nutí tak oddané dělníky starat se o všechny její potřeby
a zanedbávat vlastní mladé.
Zatímco kolonie ji chrání,
očišťuje a krmí,
troufalá housenka může v divadýlku pokračovat
dva dlouhé roky.
Dokud neváží stokrát víc než na začátku
a není připravena přiznat svou pravou barvu.
Uvnitř kukly
se tkáň housenky rozkládá
a přetváří.
Ale když se modrásek hořcový promění v motýla,
přijde o svou ochranu.
Už není cítit jako mravenčí larva,
a proto musí pryč. A to rychle.
Než mravenci vetřelce ve svých řadách odhalí.
Modrásek hořcový je konečně volný.
Živí tvorové si během miliard let
vyvinuli neuvěřitelné schopnosti,
jak si vydobýt své místo na této planetě.
Ale když se objeví nový soupeř,
vše se změní.
V pobřežních vodách Britské Kolumbie
žije legendární mořská příšera.
Jeden z nejrychleji rostoucích živočichů na planetě.
Živí se především korýši a každé dva roky zdvojnásobí svou váhu.
Už před érou dinosaurů
byla chobotnice velká lovec krabů, který neměl konkurenci.
Až doteď.
To my mořské plody získáváme mazaně,
aniž bychom do vody vůbec museli vkročit.
Pasti účinně lákají oblíbenou potravu chobotnic.
Ale když nejinteligentnější bezobratlovec na světě stane před výzvou,
nevzdá se.
Vyřeší ji.
Dva tisíce přísavek,
z nichž každá má víc chuťových pohárků než lidský jazyk,
jí pomáhají najít kořist i ve velmi kalné vodě.
Vede ji devět mozků:
jeden v hlavě
a minimozeček v každém z osmi chapadel.
A chobotnice se blíží.
Její tělo nemá kosti, tvoří ho voda.
Díky tomu se třímetrová chobotnice může protáhnout dírou širokou jako grep.
A teď se rychle najíst, než klec vytáhnou.
Past se otevírá jen na jednu stranu.
Ale to pro tohoto Houdiniho není problém.
Můžeme být chytří,
ale stále zjišťujeme, že zvířata mají nespočet dovedností,
které nejsou o nic méně působivé.
Ignorujme je
a můžeme skončit s prázdnýma rukama.
Ve světě plném nečekaných nepřátel
je konkurence rozhodující hybnou silou evoluce.
Tajemství neuvěřitelné rozmanitosti života na Zemi
a těch nejpozoruhodnějších zvířecích schopností.
Jestli si myslíte, že o přírodě víte vše…
Zamyslete se znovu.
Překlad titulků: Markéta Klobasová