Pătrunde într-o lume
dincolo de percepția ta.
O lume a animalelor extraordinare,
cu puteri ascunse și super simțuri.
Dacă crezi că cunoști natura...
mai gândește-te.
Într-o lume competitivă,
poate fi foarte greu...
NARAT DE BENEDICT CUMBERBATCH
...să distingem prietenul de inamic.
Deșertul Kalahari.
Aici, soarele aspru
le forțează pe unele dintre cele mai suculente și mai dure creaturi
să se ascundă sub pământ.
Doar cei mai pricepuți vânători pot ajunge la ele.
Suricatele pot adulmeca cea mai bună pradă de sub pământ.
Dar când ai capul îngropat în nisip,
săpând opt ore pe zi...
merită să ai prieteni în locuri înalte.
Vederea ascuțită a unui drongo
poate identifica o mică insectă
la peste 300 de metri înălțime.
Și de acolo de sus, poate observa un inamic la 1.6 kilometri distanță.
Ca un vultur marțial de 6.3 kilograme care mănâncă suricate.
Suricatele înțeleg că asta înseamnă...
amenințarea din cer.
Când prietenul lor de încredere
dă semnalul,
suricatele știu că e sigur să iasă din nou.
Și se întorc la muncă.
Bingo.
Proteine și apă într-un pachet otrăvitor.
Din fericire, suricatele sunt experte în scorpioni.
Dar povestea asta mai are o întorsătură.
Se aude din nou alarma.
Dar de data asta...
nu e niciun vultur.
Drongo este un mincinos,
un escroc viclean,
care profită de munca grea a suricatelor
pentru a fura un prânz gratuit.
Dar dacă minți de prea multe ori...
suricatele îți simt înșelăciunea.
Acel apel nu poate fi ignorat.
E alarma suricatelor.
Oare?
Drongo cel viclean...
este, de asemenea, un imitator uluitor.
Ea poate imita 30 de sunete diferite.
Și cât timp spune adevărul,
uneori, suricatele nu-și permit să-și ignore inamicul cu două fețe.
Animalele folosesc puteri extraordinare pentru a depăși concurența.
Dar adesea, cel mai mare dușman
e cel la care te aștepți mai puțin.
RIVALII
În natură, conflictul e la tot pasul.
Un parc austriac poate părea destul de liniștit,
dar aici este un animal care știe să agite concurența
și să o transforme în avantajul ei.
Această femelă de hamster european caută cel mai potrivit partener posibil.
Aici trăiesc o duzină de masculi în mod normal solitari.
Dar, în loc să piardă timpul verificându-i,
ea organizează un mic concurs.
Cântecul ei de sirenă are un ton puternic cu ultrasunete.
A fost încetinit ca să-l putem auzi.
Dar orice mascul aflat în perimetrul de 18 metri
primește chemarea ei clar și răspicat.
A început cursa.
Să răspunzi rapid este un semn bun.
Dar cum să alegi între cei doi fruntași?
Ea emană un parfum caracteristic...
un afrodiziac puternic.
Și cea mai mică adiere trimite un val de adrenalină
ce curge prin sângele masculului.
Nivelul de testosteron poate crește de zece ori...
transformând aceste rozătoare pufoase în bile de 0.45 kilograme de dinți și furie.
Luptele pot deveni mortale.
Și tot ce trebuie să facă femela
e să lase competiția să se desfășoare.
Cu rivalul alungat,
învingătorul se aranjează,
apoi e gata să-și întâlnească partenera.
Dar femela este adevărata câștigătoare.
Făcând masculii să se lupte pentru ea
pentru a-și asigura partenerul perfect.
Să-ți înfrunți rivalii riscă o luptă.
Unele creaturi fac eforturi uimitoare pentru a evita să se ajungă la lovituri.
În pădurile uriașe de alge din California,
e un pește de mărimea unei mâini numit Neoclinus blanchardi.
Ochii săi bizari bulbucați
oferă o vedere panoramică a pericolelor din jur.
Mulți prădători ar prinde cu bucurie un pește așa de mic,
așa că are nevoie de un loc unde să se ascundă.
O cochilie de melc este locul perfect.
Dar este deja ocupată
de caracatița bimac.
Ascunzătorile sunt atât de căutate,
că trebuie să lupți pentru ele.
Dar mai bine te iei de cineva de mărimea ta.
Un alt Neoclinus blanchardi.
Pentru a evita rănirea,
acești pești au un mod extraordinar de a se înfrunta unul pe celălalt.
Gurile lor se pot deschide de trei ori mai larg decât corpurile lor.
Și mai e ceva la această paradă uluitoare.
Invizibil pentru noi,
deschiderea lor este sporită cu un avertisment izbitor de ultraviolete.
Este un semnal secret de putere,
pentru a-i ajuta pe Neoclinus Blanchardi să judece cine e mai puternic
înainte ca bătălia să escaladeze.
Evacuat, dar cel puțin nevătămat.
Acum el este cel expus.
În timp ce intrusul se adăpostește de lumea exterioară.
Natura poate părea abundentă,
dar fie în ocean sau pe uscat,
pentru spațiu și hrană trebuie să te lupți.
În Delta Okavango din Botswana,
concurență acerbă pune un carnivor...
contra altui carnivor.
O hienă singuratică împotriva puterii unei haite de câini sălbatici.
S-a despărțit de clan pentru a acoperi mai mult teren în căutarea hranei.
Acum pare o strategie riscantă.
Dar cu un sistem imunitar incredibil
și abilități de supraviețuire aproape supranaturale,
ea e departe de a fi defavorizată.
Simțul ei fenomenal al mirosului poate detecta oportunitatea la doi km distanță.
Cu o înălțime de aproape 1.82 metri, 680 de kilograme,
un bivol Cape i-ar hrăni întregul clan timp de o săptămână.
Nu poate doborî singură bivolul.
Dar cu inteligență la nivel de primată, poate adopta o abordare mai strategică.
Își lasă rivalii să controleze jocul.
De două ori cât ea,
fiind de patru ori mai grei,
leii sunt cel mai mare dușman al hienei.
Vânând de mândrie, sunt și mai puternici.
Dar când bivolii se deplasează ca un batalion
de până la 600 de capete,
nici cei mai bine înarmați vânători
nu se bagă.
Cel mai deștept prădător
își așteaptă vremea.
Și pe măsură ce noaptea se apropie,
rolurile se schimbă.
Leii au un suport reflectorizant în ochi,
ce le oferă o vedere nocturnă de șase ori mai puternică decât a noastră,
dezvăluind o lume pe care o vedem
doar cu camere ultra-sensibile.
În noaptea răcoroasă, vânătorii devin mai activi.
Și folosesc întunericul pentru a-și ascunde atacul.
Hienele au și ele o vedere nocturnă excelentă.
Cu atât mai bine cât să vezi cum leii muncesc din greu.
Acum
e timpul să-și execute planul.
Strigătul de luptă îndreptat spre pământ amplifică sunetul.
Și ajunge la urechile super-sensibile de până la nouă kilometri distanță...
mobilizându-i clanul împrăștiat.
Cât așteaptă întăriri, ea trage de timp.
Hărțuirea leilor le distrage atenția și le încetinește hrănirea.
Dar trebuie să fie atentă.
Leul o poate ucide cu o lovitură de labă.
Singură, e în defensivă.
Dar cu 20 membri ai clanului,
e timpul să atace.
Hienele sunt jucători de echipă chiar mai eficienți decât leii.
Lucrând împreună,
clanul epuizează familiile de lei.
Leii știu când sunt înfrânți.
Cu fălci care zdrobesc oasele
și stomacuri suficient de puternice pentru a le digera,
în doar câteva ore,
orice urmă de bivol va dispărea.
Clanul s-a reunit, acum cu burțile pline.
Cel puțin azi, hienele dețin puterea
în vechiul război al carnivorelor.
O altă rivalitate între animale durează de milioane de ani.
Timp suficient pentru a dezvolta o armă secretă
pentru a îndepărta un inamic mult mai puternic.
O viespe asiatică uriașă,
cea mai mare viespe din lume.
Are cinci centimetri și e foarte carnivoră.
De patru ori mai mici, albinele japoneze par aproape lipsite de apărare...
în fața unei viespi bine înarmate.
Cu un ac de 0.63 centimetri
și mandibule mari,
ea poate ucide 40 de albine într-un minut.
Dar nu albine caută.
Ci puii lor.
Ascunse în interiorul acestui copac,
sunt mii de larve,
protejate de 20.000 de lucrătoare dedicate.
Sunt prea multe pentru o singură viespe.
Așadar, marchează fortăreața albinelor
cu un far chimic.
Viespile parcurg 96 de kilometri pe zi în căutarea hranei.
De îndată ce rudele ei trimit semnalul,
știu că s-a încheiat căutarea.
În doar câteva ore,
un grup de astfel de asasini mortali ar putea anihila întregul stup.
Au făcut o breșă în apărarea exterioară.
Urmează...
creșa.
Soarta coloniei este pecetluită...
Aproape.
Albinele au o ultimă șansă de supraviețuire.
O alarmă chimică le obligă să se miște la unison
și să roiască viespile.
Apoi fiecare albină începe să-și flexeze mușchii de zbor.
Produc doar o cantitate mică de căldură,
dar atunci când este combinată,
devine o forță formidabilă.
Camerele termice arată că temperatura centrală crește.
Această minge de albine strălucitoare este o armă de precizie.
Doar un grad în plus ar ucide albinele.
Dar exact 47 grade Celsius
e temperatura perfectă
pentru a găti viespile de vii.
Ambele părți suferă pierderi.
Dar capacitatea uimitoare a albinelor de a lucra la unison
asigură supraviețuirea coloniei.
Puterea grupului aduce protecție,
dar aduce și concurența mai aproape de casă.
Bass Rock, Scoția.
O sută cincizeci de mii de corbi de mare,
cuibăresc cu toții pe o stâncă,
pe mai puțin de 2.59 kilometri pătrați.
Din punctul de vedere al unei păsări, pare viața în armonie perfectă.
Dar este doar o iluzie.
Fiecare cuib se află la două lungimi de cioc, din motive întemeiate.
Cine depășește acest semn,
dezvăluie tensiunile nevăzute.
Ciocurile concepute pentru a tăia apa
și a smulge peștii cu 96 kilometri pe oră,
sunt și arme brutale.
Luptele pentru spațiul de cuibărit pot dura două ore...
și au un cost.
În natură, pacea e pe muche de cuțit.
Conflictul se ascunde mereu
chiar sub suprafață.
Când vine vorba de a-și asigura urmașii,
unii se scufundă la noi adâncimi.
Lacul Tanganyika din Tanzania
este un teren propice pentru conflicte.
Un mascul de Astatotilapia Burtoni
este disperat să impresioneze o femelă.
El execută un dans special.
Poate că nu o arată, dar este fermecată.
Romeo cel acvatic îndulcește afacerea cu o poțiune de dragoste de Cichlide.
Un feromon conceput pentru a stimula femela,
care călătorește și prin apă,
atrăgând greșit atenția.
O bandă locală de Synodontis multipunctatus.
Pielea lor, acoperită de papile gustative,
detectează cel mai mic indiciu de feromoni.
Ei știu că asta înseamnă...
că Burtoni sunt gata să-și depună icrele.
Depunând 100 de ouă,
fiecare de mărimea unei semințe de susan,
este momentul perfect pentru o ambuscadă.
Somnul mănâncă cât mai multe ouă.
Și acum, depun icre.
Lăsând în urmă mici bombe cu ceas.
Mama Burtoni adună instinctiv orice ou.
Ea nu le mănâncă.
Ci are o abilitate specială.
Unele super-mame Cichlide
își cresc puii în gură,
folosindu-le ca creșe mobile pentru a-și ține puii în siguranță pe măsură ce cresc.
Dar această Cichlidă Burtoni a fost deturnată.
Ascuns vederii, în interiorul gurii ei,
puietul ei mixt începe să eclozeze.
Și unii cresc mult mai repede decât alții.
Neatenta Burtoni își dedică timpul creșterii progeniturii greșite.
De două ori mai mare, Synodontis multipunctatus flămând,
atacă puiul de Cichlidă.
Cu fălcile deschise suficient de larg pentru a-și înghiți frații vitregi,
cu capul înainte.
Puii de somn trădător își depășesc curând creșa.
Ei pleacă singuri, fără să atragă atenția,
până când sunt gata să prade o altă mamă credulă.
Îi lasă pe Burtoni să-și protejeze descendenții supraviețuitori,
oferindu-le cele mai bune șanse posibile în această lume periculoasă.
Pe pajiștile alpine ale Italiei, e un pui de animal
care duce traiul cu inamicul la un cu totul alt nivel.
Faceți cunoștință cu îndrăzneața omida albastră Alcon.
Are doar două săptămâni
și e de dimensiunea unui bob de orez.
E gata să se plece într-una dintre cele mai uimitoare aventuri
din întreaga lume naturală.
În căutarea hranei,
trebuie să coboare în lumea subterană,
patrulat de armate sălbatice de furnici Myrmecia.
Ei pot doborî o pradă de mii de ori mărimea lor.
O larvă mică pare o țintă ușoară.
Mai ales una care emană un miros ademenitor,
trădându-și prezența.
Cu antene de cinci ori mai sensibile decât majoritatea celorlalte insecte,
o furnică o urmărește ca un copoi.
Omida are o dimensiune ușor de transportat înapoi la bază,
unde furnicile pregătesc mâncarea pentru puii lor.
Dar această omidă
nu miroase a mâncare,
miroase a familie.
Născută pentru a înșela,
acel miros special de omidă
e atât de asemănător cu al larvelor furnicilor,
încât o tratează ca pe a lor.
Și asta nu este tot.
Pentru a-și spori deghizarea,
omida cântă.
Copiază cântecul celei mai importante furnici din colonie,
regina.
Forțând lucrătoarele dedicate să se ocupe de toate nevoile sale
și să și le neglijeze pe ale lor.
În timp ce colonia o protejează,
o curăță și o hrănește,
omida îndrăzneață poate ține pasul
timp de doi ani lungi.
Având de 100 de ori greutatea sa inițială,
larva e în sfârșit gata să-și dezvăluie adevărata identitate.
În interiorul crisalidei,
țesutul omizii este descompus...
și refăcut.
Dar, când un Alcon albastru devine fluture,
își pierde puterea de protecție.
Acum că nu mai miroase a furnică,
trebuie să iasă... repede.
Înainte ca furnicile să se prindă că intrusul e printre ele.
În cele din urmă, Alconul albastru este liber.
De-a lungul a miliarde de ani,
vietățile au dezvoltat abilități uimitoare
de a concura pentru locul lor pe această planetă.
Dar când apare un nou rival,
se schimbă totul.
Apele de coastă din Columbia Britanică
găzduiesc un monstru marin legendar.
Unul dintre animalele cu cea mai rapidă creștere de pe planetă.
Își dublează greutatea la fiecare două luni cu o dietă formată din crustacee.
Încă dinainte de era dinozaurilor,
caracatița gigantică din Pacific
a fost vânătorul de crabi de neegalat aici.
Până acum.
Avem modalități viclene de a prinde fructe de mare
fără a intra măcar în apă.
Capcanele sunt eficiente în a atrage hrana preferată a caracatiței.
Dar atunci când celui mai inteligent nevertebrat din lume
i se dă o provocare,
acesta nu renunță,
ci o rezolvă.
Având două mii de ventuze,
fiecare cu mai mulți receptori gustativi decât o limbă umană,
acestea ajută la detectarea prăzii în cea mai tulbure apă.
Ghidată de nouă creiere,
unul în cap
și câte un mini-creier în fiecare dintre cele opt brațe,
caracatița se apropie.
Un schelet fără oase făcut din apă,
înseamnă că își poate contorsiona corpul de 2.74 metri
printr-o gaură de lățimea unui grepfrut.
Trebuie să ia masa înainte ca capcana să fie ridicată.
Capcana se deschide doar într-un singur sens.
Dar asta nu este o problemă
pentru acest maestru al evadării.
Poate că suntem deștepți,
dar încă descoperim că animalele au nenumărate abilități,
la fel de impresionante.
Dacă le trecem cu vederea,
am putea rămâne cu mâinile goale.
Într-o lume plină de dușmani neașteptați,
concurența e forța motrice supremă a evoluției.
Secretul din spatele diversității incredibile a vieții de pe pământ
și a celor mai extraordinare puteri ale animalelor.
Dacă crezi că cunoști natura,
mai gândește-te.
Subtitrarea: Mariana Mazilu