Pășește într-o lume dincolo de percepția ta.
O lume cu animale extraordinare, cu puteri ascunse
și simțuri ieșite din comun.
Dacă credeai că știi totul despre natură,
gândește-te mai bine.
Pentru a supraviețui în medii extreme,
trebuie să-ți depășești limitele.
În Alpii italieni,
există un baraj...
la fel de înalt ca podul Golden Gate.
Barajul are o comoară ascunsă.
Sarea,
care se prelinge pe zidul său.
E atât de rară aici, încât caprele ibex riscă totul ca să ajungă la ea.
Cățărarea pe zidurile aproape verticale necesită aptitudini incredibile.
Pentru acești alpiniști înnăscuți, pare extrem de simplu.
Dar nu e deloc la fel pentru un pui
care urcă acolo
pentru prima dată.
Nu are de ales decât să-și urmeze mama.
Căderea i-ar aduce cu siguranță moartea.
Dar, pas cu pas, descoperă că are o aderență uimitoare.
Cu cât urcă mai sus, cu atât zidul e mai drept.
Supraviețuirea lui depinde acum de super-puterea lui înnăscută.
Tălpile moi și elastice se adaptează chiar și la cele mai mici muchii...
pe care le prind între marginile dure ale copitei.
Își caută echilibrul.
Fiecare pas e pe muchie de cuțit.
Este epuizant pentru un pui atât de mic.
Mama lui observă tocmai la timp.
Îi dă ocazia să-și încarce bateriile.
Un pui de somn de cinci minute.
La o înălțime de peste 45 de metri,
își atinge, în sfârșit, obiectivul.
Douăzeci la sută din beton conține sare, iar apa
care se infiltrează prin baraj o aduce la suprafață.
Nu pare mare lucru, dar acest mineral este esențial
pentru dezvoltarea puiului.
După ce și-a hrănit mușchii și nervii,
urcușul epic ia sfârșit.
Astfel de misiuni care sfidează moartea fac parte din viața multor animale
și abia începem să descoperim modurile minunate în care au succes.
CĂLĂTORII IMPOSIBILE
Dunele din nord-estul Braziliei.
O regiune mai întinsă decât Los Angeles.
Pârjolită de soarele ecuatorial arzător.
Mulți nu reușesc să o traverseze.
Dar există și șanse.
Trebuie doar să le cauți.
După cinci luni în hibernare, fără hrană sau apă,
această țestoasă braziliană,
un animal în mod normal acvatic, își face apariția.
Ceva a trezit-o.
Simțul ei dezvoltat al mirosului a detectat o schimbare a umidității.
Singura ei speranță de supraviețuire e apa.
Dar ca să ajungă la apă, trebuie să încerce imposibilul.
Străbate zile întregi nisipurile arse de soare.
Fiecare moment de expunere aduce o pierdere a hidratării.
Și, pe măsură ce se întețește vântul, ea pierde mirosul apei.
În ce direcție să o ia acum?
În acest mediu ostil, se va deshidrata în scurt timp.
Dar soarele care îi amenință existența e și lumina ei călăuzitoare.
Folosindu-i poziția drept busolă, țestoasa își păstrează cursul.
Aproape a ajuns. Exact la timp.
Când sosesc ploile,
începe o transformare magică.
La majoritatea dunelor, apa se scurge rapid prin nisip.
Dar aici, stratul de rocă de dedesubt blochează cursul apei,
astfel încât se formează mii de lacuri.
Mai are un singur obstacol în calea ei.
Acum trebuie doar să coboare.
E timpul să facă ce se pricepe cel mai bine.
O oază cu ape cristaline.
Lacurile efemere sunt o sursă de hrană.
Și o ocazie de a găsi un partener...
înainte ca apa să dispară și ca deșertul să-și reintre în drepturi.
Călătorii incredibile au loc pe toată planeta.
Dar sunt deseori ignorate.
Londra,
un labirint amețitor construit de oameni.
Dar, ascunse dincolo de zidurile sale,
există animale
care au învățat să navigheze în această junglă urbană.
Acest bondar de pământ e pe cale să pornească într-o misiune regală
de a găsi hrană pentru larvele reginei și de a asigura viitorul coloniei.
Ușor de zis, greu de făcut.
Coridoarele de beton amețitoare pot fi greu de navigat.
Dar nu și pentru ea.
Asemenea unui taximetrist londonez, are cunoștințele necesare.
A învățat reperele, construind o hartă mentală a străzilor.
Unele lucruri din metropolă nu rămân însă pe loc.
Dar puțin trafic nu e suficient să oprească mica albină.
Ea călătorește aproape 11 km în naveta zilnică pentru a găsi nectar.
Și l-a găsit aici.
Una dintre cele trei milioane de grădini, care acoperă un sfert din oraș.
Și e în plină floare.
Miile de lentile din ochii ei detectează forma și culoarea
florilor bogate în nectar.
Iar vederea ultravioletă dezvăluie modelele ascunse ale petalelor.
Dar alte albine au fost deja aici.
Așadar, pentru a găsi plantele nevizitate, apelează la o forță invizibilă.
În timp ce zboară, albinele capătă o sarcină pozitivă din atmosferă...
dar florile au o sarcină negativă.
Când o albină pozitivă vizitează o floare negativă,
apar modificări scurte ale câmpului electric.
Perișorii de pe picioarele ei detectează aceste schimbări.
Astfel albina își asigură succesul de fiecare dată.
Dar călătoria ei e abia la început.
Nu degeaba se numește albină lucrătoare.
Ea vizitează până la 5.000 de flori pe zi.
Apoi, amintindu-și fiecare întoarcere, își dublează greutatea ducând polen
și nectar tocmai până în cuib.
O livrare regească pentru regină și colonie.
Deși multe animale fac o navetă zilnică epuizantă,
altele pornesc în migrații epice
care durează luni de zile.
Iarna se apropie.
Zilele devin mai scurte.
Hrana e pe terminate.
E o veste proastă pentru acest mascul de balenă cu cocoașă.
A ajuns în Antarctica cu mama lui,
dar acum a rămas singur în imensul ocean.
În scurt timp trebuie să înceapă
una dintre cele mai lungi migrații dintre toate mamiferele.
Va înota 130 km pe zi pentru a ajunge la apele calde aflate mai la nord.
Dar cum navighează aproape 5.000 km printr-un ocean invariabil,
având curenți puternici, care îl pot devia de la curs?
Ca să nu se abată de la drum, apelează la un fenomen planetar misterios.
Când particulele încărcate ale soarelui ajung în atmosfera terestră,
ele luminează cerul emisferei sudice...
dar acest spectacol sublim are secretele sale.
Aurora australă dezvăluie câmpul magnetic al Pământului,
o forță invizibilă despre care se crede că poate fi simțită de balene
cu ajutorul unor particule magnetice din creierul lor.
Această busolă internă ține balena cu cocoașă pe traseu,
cu o abatere de un grad.
Dar o duce în largul oceanului, unde peștii și crustaceele cu care se hrănește
sunt greu de găsit.
Au trecut săptămâni de la ultima ei masă.
Dar apoi aude ceva.
Folosindu-și corpul ca pe un microfon gigantic,
lasă vibrațiile sonore să-i treacă prin schelet,
până ajung la cap.
Aude sunetele de întâmpinare ale altor balene, de la sute de kilometri.
Se îndreaptă spre mulțimea tot mai mare de sunete.
În cele din urmă, la cinci săptămâni după plecarea din Antarctica,
se alătură altor balene pentru un ospăț pe cinste.
Una dintre cele mai mari adunări ale balenelor cu cocoașă,
care numără sute de indivizi.
Această reuniune anuală a fost descoperită doar recent.
La trei mile în largul coastei africane, curenții puternici creează o abundență
de nutrienți și o explozie de viață.
Într-o singură gură, o balenă înghite mii de pești și de creveți,
150.000 de calorii,
adică echivalentul a 600 de batoane de ciocolată.
După ce s-a săturat, trebuie să-și părăsească prietenii
și să plece singur
pentru a-și continua fabuloasa călătorie spre nord.
Există animale care au puterea de a face înconjurul lumii,
dar cea mai cutezătoare e o creatură complet neașteptată.
Zona rurală a Marii Britanii,
locul de baștină al unui păianjen de dulap...
de mărimea unei gămălii de ac.
Păianjenul are vreo 200 de frați și surori.
Iar aceștia au niște obiceiuri înfiorătoare în timpul mesei.
Acești pui de păianjeni sunt canibali.
Aceasta masă în familie nu e chiar pe gustul tuturor.
E mai bine să o șteargă de acolo cât mai rapid și mai departe posibil.
Problema e că și frații lui au același plan.
Iar drumul lui tocmai s-a terminat.
Când vine vorba de evadări spectaculoase, acest păianjen are o aptitudine unică.
El secretă un fir încărcat negativ
în atmosfera încărcată pozitiv.
Forțele opuse se atrag,
trăgându-l în sus,
tot mai sus
și mai departe.
Înălțându-se spre cer,
lăsându-se purtat de vânt,
folosind chiar curenții de mare altitudine,
el poate străbate mii de kilometri.
Plutind ca într-un balon, păianjenii au colonizat toată planeta.
Fiind în voia vântului,
nu are niciun control asupra locului de aterizare.
Dar fiindcă e mai ușor decât un grăunte de nisip, rămâne la suprafața apei.
Își desfășoară din nou firul magic
și se lasă purtat într-un loc sigur.
Un loc care va deveni noua lui casă.
Călătoria unui animal înseamnă o sincronizare perfectă.
El așteaptă să se alinieze planetele,
pentru a putea transcende dintr-o lume
în alta.
Un rechin-epolet de aproape un metru
nu pare cel mai aventuros călător.
El se îndepărtează rareori de bucățica lui de recif.
Dar în unele nopți speciale,
corpurile cerești îi întorc lumea cu susul în jos.
Când e lună plină,
mareea puternică retrage miliarde de litri de apă din recif...
lăsând viețuitoarele blocate într-un labirint de bazine de maree.
Sau mai rău.
Rămas pe uscat, un pește scos din apă se sufocă rapid.
Dacă nu e vorba de un pește neobișnuit.
Un rechin care merge.
Și nu doar își salvează pielea,
ci a ieșit la vânătoare.
Se îndreaptă spre bazinele bogate,
pline de prăzi blocate de maree.
Creând un jet de apă prin branhiile lui puternice,
el își soarbe victimele încolțite.
Dar e prins într-o cursă contracronometru.
Nivelul de oxigen din bazin scade rapid.
În scurt timp, va rămâne fără energie.
Cu încă o oră până la întoarcerea fluxului, rechinul e aproape de moarte.
Dar aceste condiții extreme declanșează un răspuns fiziologic extraordinar.
Încetinindu-și respirația,
reducându-și ritmul cardiac
și chiar oprind activitatea unei părți a creierului,
rechinul intră într-o comă autoindusă.
După o ultimă respirație, poate supraviețui o oră.
Dar nu mai mult de atât.
În sfârșit, fluxul se întoarce,
scufundându-l în ape bogate în oxigen.
O reînviere miraculoasă.
Poate cele mai imposibile călătorii
sunt întreprinse de cei care nici măcar nu se mișcă.
Secretul răspândirii plantelor
stă în semințe.
Toate ingredientele pentru o nouă viață, împachetate și gata de utilizare.
Unele au dezvoltat mecanisme explozive.
Altele folosesc puterea vântului.
Dar o plantă isteață pune pe altcineva să facă toată treaba.
O femelă de scarabeu din câmpiile africane.
Un singur lucru o poate determina să meargă până-n pânzele albe.
Mirosul îmbietor al excrementelor de antilopă.
Hrana perfectă pentru larvele ei.
Folosindu-și antenele,
ea selectează cea mai suculentă bucată.
Miroase la fel...
arată la fel...
ba chiar se și rostogolește la fel.
Dar acest excrement e un impostor.
Imită atât de convingător bălegarul natural,
încât e gata să se lupte pentru el.
Victorioasă, pleacă să-și ascundă premiul,
departe de concurență.
Dar a fost păcălită.
Ea crede că-l ascunde,
dar, de fapt, îl plantează.
Nu e decât un mijloc de transport
în incredibila aventură a viclenei trestii uriașe.
Un animal pleacă în călătoria vieții lui
doar ca să se întoarcă de unde a plecat.
Această nimfă își face veacul pe fundul unui râu din Ungaria.
În ultimii trei ani, și-a adunat puterile
pentru o călătorie incredibilă.
Când temperatura apei e numai bună...
ea părăsește o lume
și pătrunde în alta.
E o transformare magică.
O efemeridă a luat naștere.
Și nu doar una,
mii de efemeride apar în fiecare minut.
Deși multe sunt mâncate de prădători,
numărul lor mare le oferă siguranță.
Dar mulțimea devine rapid cea mai mare provocare.
Efemerida e asaltată de o armată de pretendenți.
Împovărată cu opt mii de ouă fertilizate, ea trebuie să le depună în scurt timp.
Acesta e cel mai bun loc pentru creșterea larvelor,
dar dacă și-ar depune ouăle aici, curentul le-ar purta la distanță.
Trebuie să-și continue drumul în amonte.
Vederea ei polarizată sesizează lumina reflectată de râu.
Un traseu sclipitor, care o conduce spre destinația ei finală.
În doar câteva ore, călătorește aproape 10 km.
Aproape de moarte, ajunge la aceeași porțiune a râului
unde și-a început ea viața.
E locul perfect, deoarece ouăle pe care le depune plutesc în aval
și eclozează exact în același loc unde a crescut ea.
În timp ce viața ei se încheie, altele încep.
Urmașii ei își încep acum propria călătorie
chiar acolo unde a început totul.
Când începi o călătorie nouă, uneori primul pas
e cel mai înfricoșător.
După ce a încercat 20 de ore să se elibereze...
primul lucru pe care îl vede un pui de garie e acesta.
Peste 300 de metri înălțime.
E ca și cum ar privi din vârful Empire State Building.
Dar de ce s-a născut într-un loc atât de periculos?
Această stâncă din Islanda e inaccesibilă pentru majoritatea prădătorilor.
Un loc sigur unde să crească.
Dar, în doar trei săptămâni, va fi timpul să părăsească cuibul.
Iar acest pui va avea de luat o decizie de viață sau moarte.
Legătura lui cu părinții e deja puternică.
A început cu mult înainte de eclozare.
Răspunzând la primele lui sunete,
părinții i-au vorbit de când era în găoace.
Grație acestor conversații timpurii,
nou-născutul își recunoaște deja părinții și are încredere în ei.
Părinții muncesc necontenit pentru a-l hrăni,
pregătindu-l pentru călătoria ce urmează.
Dar pe măsură ce trec săptămânile, puiul devine tot mai greu de săturat.
Iar acum această stâncă pe care a fost în siguranță
a fost descoperită
de corbi.
Prădătorii omoară până la 70 la sută din pui,
iar părinții sunt aproape lipsiți de apărare în fața pericolului.
De data aceasta, puiul a avut noroc.
Dar trebuie să plece înainte de întoarcerea corbilor.
Problema este
că, fără pene de adult, nu poate zbura.
Tatăl îl încurajează să sară.
E o coborâre verticală de peste o sută de etaje.
Având încredere absolută în el, puiul face un salt în gol.
Bătăile sale din aripi par inutile.
Dar sunt suficiente pentru a-l încetini
și a-l ține la distanță de stâncile ascuțite.
Penele cu puf îi amortizează aterizarea.
Această călătorie aparent imposibilă este vitală pentru supraviețuirea lui.
Odată ce a ajuns în largul mării, tatăl îl poate îndruma spre hrană.
Se va confrunta cu multe alte obstacole,
dar cu incredibilul său curaj, le poate depăși.
Când animalele își folosesc simțurile remarcabile
și aptitudinile supranaturale,
făcând înconjurul planetei
și chiar trecând dintr-o lume în alta, în căutarea unui partener,
a siguranței și a hranei,
ele devin cu adevărat de neoprit.
Dacă credeai că știi totul despre natură,
gândește-te mai bine.
Subtitrarea: Oana Bunea