ЗЕМЛЯ ЖІНОК
Можна зайти?
Привіт.
Я нагорі, якщо знадоблюся.
Добраніч.
Це за те, що нас покинув.
А це – за всі тижні, що я просиділа в цьому селі без звістки від тебе!
А це – за те, що втік з якоюсь жінкою,
поки за нами гналися бандюки Тоні!
Кохана, я все поясню. Дозволь.
Ще раз назвеш коханою – я тебе ще сильніше влуплю!
Просто я не збирався вас кидати.
Я мусив поїхати, щоб відвести від вас загрозу.
Загроза явно не зникла, Фред!
Це була помилка! Тепер я знаю.
- Помилка? - Так.
Помилка – це вкрасти халат у готелі.
А ти вкрав 15 мільйонів доларів!
Ні, я не крав тих грошей.
Не крав. Я позичив. Позичив.
- Ти позичив. Господи. - Так. Так.
Позичив у Тоні.
Щоб інвестувати в багатоквартирний будинок у Брукліні.
Мені підказали... дуже-дуже невдало, слід зазначати...
що я зможу продавати нерухомість за ціною на 40% вищою за ринкову.
Потрібен був тільки інвестор.
То чому ти не пішов у банк, як нормальний?
Бо в банку мені б не дали позику.
Чому?
Бо в банку в мене вже є борг.
Який борг?
Була кредитна лінія на сім мільйонів доларів.
Ґало, мені було соромно.
Я не хотів, щоб ти вважала мене невдахою.
Я просто хотів усе виправити.
І тому позичив гроші в Тоні.
Щоб мати змогу...
Я просто хотів, щоб ти була щаслива.
Почалися будівельні роботи, а потім інвестори
стали забирати гроші.
Один за одним, один за одним.
А...
А оскільки кошти не надходили, мені довелося зупинити будівництво,
а більшу частину грошей Тоні я вже на той час витратив.
І...
Тому я не зміг йому віддати борг.
І я... Просто...
Тому ти втік.
Так. Я втік.
А потім познайомився з жінкою.
Дипломаткою з посольства.
Вона сказала, що може вивезти коштовності з країни
без особливих проблем.
Фред, це моє кольє?
Ми домовилися.
Домовилися?
Я бачила фото.
Вона була мов сексі-кішечка, а ти повіз її в Монако!
Між нами нічого не було.
Фред, усе наше життя – брехня.
Я вже навіть не знаю, хто я така.
Я знаю, що не можу віддати Тоні борг.
І хотів би, але просто не можу.
Але я придумав, як нам почати все з нуля.
З нуля? По-твоєму, я ідіотка?
Вислухай мене.
Велику частину боргу записано на твоє імʼя.
Мені дуже жаль, Ґало.
Тільки так ми можемо почати наново і вберегти сімʼю.
Без тебе я не впораюся.
Завтра о десятій вечора круїзний лайнер
відбуває з Барселони в Аргентину.
Я дістав квитки й фальшиві паспорти для нас усіх.
Нехай я нікчемний бізнесмен, але я все робив заради нас.
Повертатися – не варіант, так само як і лишатися тут.
Ви попливете зі мною?
Ґало, мене хотіли вбити.
Будь ласка, не мовчи.
- Чорт. Це Кевін. - Кевін?
Стоп. Той Кевін, що з Генком? Кілери Тоні?
Так! Кілери Тоні.
Вони тут? Зараз?
І знайшли нас значно раніше за тебе,
що не робить тобі честі.
Вони вам щось заподіяли?
Та ні, нічого. Просто цілилися нам у голови.
Я мала б віддати їм тебе за те пекло, яке ти нам влаштував.
Ґало.
Ґало, ти ж не думаєш...
Ні. Ходімо. Вийдемо через чорний хід.
Я вас тут не залишу.
- Стій. Це дуже небезпечно. - То тепер ти герой?
Джулія. Як ваші справи?
- Так би тобі й заліпила! - Ні, мамо!
- Досить! Ходімо. - Мерзотник!
Його треба звідси вивести. Відверни його увагу.
- Чию? - Кевіна.
Тато.
Донечко. Іди до мене.
Мені треба йти. Обіцяю, скоро побачимося.
- Даю слово. - Ти щойно приїхав.
Ну привіт!
Рада тебе бачити.
Що тут за шум?
Я глухенька, а телевізор гучно, гучно.
То я, бабцю, подивлюся, не проти?
Аякже. Будь як удома.
Хочеш склянку молока?
Я саме збиралася випити.
Молока? Добре?
У сусідів корова.
Усе добре.
- Потім побачитеся. - Я тебе люблю.
Скажи Амату, хай приходить на дорогу.
Добре?
Слухай!
Ой, які в тебе мʼязи!
Ти дуже сильний.
Багато тренувань, ні?
- Я тренуюся. - Справжні, ге?
То як, молочка з печивком?
Ну давай. Ходи.
То цей Арманд, він тут живе?
Амат. Його звати Амат.
І так, він тут живе. Купив тітчин будинок.
Але це неважливо.
Дивись, он він.
- Швидше. Ходімо. - Гей, гей.
Тобі не можна тут залишатися.
Я допоможу звідси вибратися.
У порту. Завтра ввечері. О 22:00.
- Я чекатиму на вас. - Фред, ми просто...
Ми поспішаємо чи ні?
- Їдемо? - Так, так.
Дякую.
Смачне печивко, правда? Так.
Кльове.
Хоча, щоб заснути,
у мене є магічне рішення.
От ви приколістка.
Що то було?
Я нічого не чула.
Ви що? Ми спимо.
Вибачте.
Солодких снів.
Може, скажеш нам, що той довбень тут забув?
Він хоче все виправити.
Це легко. Хай поверне гроші.
Ні. Не кажи. У нього їх нема.
У нього їх нема?
Нема.
То як він збирається все виправляти?
Не знаю, мамо.
Але в нього є план.
Він хоче, щоб ми поїхали з ним.
От боягуз. Драпонути хоче.
Ти ж не думаєш погодитися?
Ні, мамо. Я не погодилася. Я нічого не сказала.
Він вигулькнув нізвідки, розповів мені цю історію,
а потім зайшов той тип.
Я подумала, що він його вбʼє.
Це батько моєї дочки. Чого ти від мене сподівалася?
Серйозно питаєш чи це риторичне?
Я подумала, все налагодиться, коли тато приїхав.
Я теж так подумала.
І що нам тепер робити?
Ну...
Дякую за турботу про моїх рідних.
Вони ходять через півтори години.
А як знати, чи щойно не поїхав?
Якщо за півтори години не прийшов, значить, щойно поїхав.
Ага, ясно.
Так.
Добре.
Ой. Стій.
Будь другом. Можеш їм це передати?
Я їх тут не вбережу.
Ті бандити – лише частка більших неприємностей.
Якщо тобі справді до них не байдуже, ти скажеш їм, хай їдуть зі мною.
Дякую.
Він просив передати це тобі.
Не знаю, в що вляпався твій чоловік, але знаю, що втягнув туди й тебе.
Тому хоче, щоб ти поїхала з ним.
А ти збираєшся?
Не знаю.
Після всієї його брехні?
Ці типи ледь нас не вбили.
Я виграла трохи часу, думала, що знайду Фреда, а тепер не знаю.
Їм тепер потрібен не лише Фред.
У тебе часом 15 мільйонів доларів не завалялося?
Ґало, довіряй інтуїції.
ПАСПОРТ КАНАДИ
Сеньйори, підйом. Доведеться піти з нами.
Чорт.
Повільно вставайте і не робіть дурниць.
Ніяких дурниць.
Кінтанілья, нащо ти цілишся в них з пістолета?
- Ану ж вони небезпечні? - Небезпечні?
Це ти небезпечний зі стволом!
Ану опусти зброю.
Ви маєте право мовчати й не відповідати.
Чорт, Кінтанілья. Не бачиш, що тебе не розуміють?
Андреу, я все життя мріяв промовити ці слова.
- Дай відтягнутися. - Так, так.
Ви маєте право на адвоката.
Якщо для вас це дорого, вам його призначать.
Що сталося?
Родичі твого чоловіка. Судячи з усього, вкрали фургон.
- Уявляєш? - Серйозно?
Родичам більше не можна довіряти.
Слава богу, Амат помітив, що це нехороші люди.
- Амат? - Так.
Він нас викликав.
Ми пробили номери, і виявляється,
кілька днів тому про викрадення заявили в Базалу.
У вас, дівчата, все добре?
Так. Так. Вони сядуть?
Ну, поки що в камеру.
Їх обвинуватять у крадіжці, але на це потрібен час.
Через кілька годин, мабуть, вийдуть.
Ясно.
Розумієш...
Родини завжди сповнені несподіванок.
Інколи ці сюрпризи неприємні, а інколи навпаки – хороші.
Якби після всього ми з тобою стали не просто дядьком і племінницею,
було б чудово.
Це було б фантастично.
Андреу!
У нас багато роботи. Їх треба оформити.
Рухайтеся обережно.
Їх випустять через кілька годин, і повернуться вони розлючені.
Треба їхати. Зараз або ніколи.
Усе на краще.
Так. На краще.
Ти це вирішила самостійно.
Знову.
Нам не можна тут залишатися. І додому вертатися не можна.
Грошей нема. Це єдиний вихід.
Добре. Правильно. Твоя правда.
Це дуже важливо, і ми приймемо це рішення разом.
Що робимо?
Є ідеї?
Ти впевнена, що так буде краще?
Я знаю, що ти на мене сердита.
Я не сердита на тебе.
Я на тата серджуся.
А ми справді попливемо з ним?
Почнемо з нуля під фальшивими іменами?
Після всього, що він накоїв?
Я розумію, він дуже облажався.
Але ж це твій тато.
Він приїхав, щоб усе виправити.
Думаєш, з татом нам буде безпечніше, ніж без нього?
По-перше, звідси треба вибиратися.
Розумієш?
Розумію.
- Добре. - Ми їдемо.
Спакуй свої речі.
Давай.
- Я знаю, що ти скажеш. - Я нічого не сказала.
Думаєш, мені хочеться отак їхати?
Покинувши все на півдорозі?
Виноробню, наш будинок...
Ну слухай, я ж нічого не казала.
Але втікати – не найкращий вихід.
Повір мені. На своїй шкурі вивчила.
Ти куди?
Попрощатися. Може, й тобі варто було б.
Ого. Ти не гримнула дверима в мене перед носом.
У нас прогрес.
Що ти хочеш?
Хочу зробити те, що мала зробити багато років тому.
Попрощатися.
Ти їдеш? Знову?
Та ну. Не роби таке обличчя.
Так буде краще. Хіба ні?
Як приїхала, тобі від мене самі біди.
А знаєш, чого мені найбільше бракувало ці роки?
Не гарного будинку замість навпіврозваленого трейлера,
не добре оплачуваної роботи, не хорошого бойфренда...
Хоча ні, цих було вдосталь.
Найбільше всі ці роки мені бракувало розмов з тобою.
Що ж, мені пора.
Жаль, що в нас було так мало часу.
Добре. Щасливої дороги.
Що?
А щоб тобі.
Ми справді попрощаємось отак?
А що ти сподіваєшся від мене почути?
Не знаю. Скажи щось.
Думаєш, мені так хочеться їхати?
То не їдь!
Я понад 40 років думала, що більше ніколи тебе не побачу.
А тепер, коли ти тут, я звикла до того, що ти знову поруч.
Хай навіть ти – зараза і любиш мене діставати.
Це я люблю понад усе на світі.
У мене є вільна кімната.
Куди поставили ті бочки?
Нальдо, а де Амат?
Я його не бачила.
Ти тут!
Слухай, у нас нова ідея.
Прикрасити це все до приїзду американки.
Трошечки: лампочки, ліхтарики, і щоб гурт грав музику.
- Що скажеш? - Ти ба!
Заради тої іноземки день Святого Вінсента відзначимо раніше!
Чудово, їй сподобається!
У дворі будуть вівці, так ніби екологічніше.
Це Амат придумав.
А де Амат?
Аж отам, готує зразки вина.
Що робиш?
Една приїжджає завтра.
Усе має бути готово.
Вона високо оцінить вино.
Виноробню.
Навіть овець.
Ти чудово впораєшся.
Жаль, що тебе не буде.
Американка!
- Що? - Не ти.
Та, друга! Приїхала!
- Една? - Як це – «приїхала»?
Але ж вона мала прибути завтра.
Ні. З її офісу дзвонили, сказали, що летить
гелікоптером, скоро приземлиться.
Піду всіх поставлю на вуха, щоб ми її зустріли як годиться.
Ідемо!
- Відволікай її. - Ні, ні, ні.
- Пʼять хвилин. - Мені вже треба йти. Негайно.
Ґало, прошу тебе.
КООПЕРАТИВ «ЛЕ БІТЖАС»
КООПЕРАТИВНА ВИНОРОБНЯ
Едно.
Ґала?
- Привіт. - Боже мій.
А ти яким вітром тут?
Хіба ти не пропала безвісти?
Безвісти?
Ось я, тут.
А я думала, влаштую собі ефектну появу.
Але що з тобою сталося?
Так, що ж.
Це довга історія, але ми приїхали в мамине село.
Так. Я покуштувала вино й одразу подумала про тебе.
Не терпиться все побачити, тому показуй.
У нас багато спільних тем.
Ось ці жінки.
Як мило.
Це Една.
- Привіт! - Вітаю.
Але, Рамоно, дочко моя.
Відзначати день Святого Вінсента завчасу – це щонайменше блюзнірство.
Отче, вгамуйтеся!
Це щоб справити враження на ту жінку.
А по-справжньому відгуляємо в травні.
Та ну!
Для нас це – єдиний шанс показати містечко в гарному світлі. Попустіться.
Ми це зробимо.
Заради Ґали.
Ну, якщо заради Ґали...
Чудесно! Скажу гурту приготуватися.
Це фірмове вино.
Крихітна партія, бо його дуже ретельно виготовляють.
І екологічний сертифікат у них є, як я розумію?
- Так. Аякже. - Прекрасно.
Ось чому ця виноробня така чудова.
Тут дивовижний ґрунт, не застосовують хімікатів,
натуральні добрива...
Я кажу, що в нас тут лише натуральні добрива. Правда ж?
Аякже. Стопроцентне овече гівно, лялю.
Не знаю, що вона сказала, але чути приємно.
- Ходімо дегустувати вино. - Так. Туди.
Ця виноробня надзвичайна.
Надіюся, вам смакуватиме так само як нам.
Так. Це дуже особливий купаж.
Два різні вінтажі, і якщо куштувати окремо,
нізащо не подумаєш, що вони добре грають разом.
Але, як виявилося, вони ідеально сполучаються між собою.
Так.
Нам вдалося створити унікальний купаж.
Купаж.
Так.
Ну як?
Мені смакує.
Перейду одразу до справи.
Потенціал для бізнесу є.
Не лише з вином. Я про всю концепцію.
Виноробня, традиції.
І я хочу мати право першої спроби.
Тридцять тисяч пляшок.
Заплачу 10% авансом, а решту – після доставки.
Класно!
Це ж супер.
Що?
Дасте нам одну хвилинку?
Лише одну.
Не поспішайте.
Що не так?
Ми не можемо погодитися.
Чому?
Кооператив у великих боргах.
Десятипроцентний аванс не покриє і половини.
Нам потрібно як мінімум 30%.
Амате, більше грошей вам ніхто не запропонує.
Добре. Тільки говоритиму я сама.
Едно. Ми домовилися.
Іншого такого вина не знайти, і ти це знаєш.
Як ти й казала, це вино з історією, і воно продасть саме себе.
Кожна пляшка унікальна, неповторна й особлива.
Люди платитимуть великі гроші, аби отримати пляшку.
Тому навряд чи ти купиш 30 тисяч пляшок.
Ти купиш 100 тисяч пляшок.
Ти профі.
То як, ми домовилися?
- Домовилися. - Так!
Класно. Ходімо.
У нас у планах щось ефектне. Ти полюбиш це містечко.
ЛАСКАВО ПРОСИМО
Едно, люба, йди до нас.
Ґало, ти молодець!
Тобі справді цього не бракуватиме?
Зрештою все буде добре.
Повір мені.
А де бабуся?
Пішла прощатися з тьотею Маріоною.
А я зроблю те саме.
Дівчинко, чому така сумна?
Та жінка купила у вас вино. Святкуйте.
Ми їдемо звідси.
Я хотіла подякувати тобі за все.
Якщо ти мене розводиш на те, щоб везла вас в аеропорт, то закатай губу.
Не треба тобі їхати.
Я й сама не хочу.
Скоріше повертайся, бо з тебе малюнок.
Мамо, вже треба їхати.
Тоді покваптеся.
Що?
Бабуню, ти їдеш з нами. Ми маємо бути разом.
Кейт, я вже в такому віці, коли не втікають.
Без тебе я не поїду.
Ба, тобі не можна тут жити на самоті.
Я не пропаду.
Я знаю, що це нудне містечко, але тут мій дім.
Не так уже й погано, що ти нас сюди притягла.
Ви ж знаєте, яка я буваю набридлива.
Від мене завжди самі біди, проблеми.
Не буває від тебе проблем.
Ла-Муґа – гарне місце для життя.
Тут хороші люди.
І сестра тут.
Ми про неї подбаємо.
Я принесу твої валізи.
Хтозна?
Може, тут я нарешті зʼясую, хто твій батько.
Точно.
Непогано було б знати, хто це.
Хай хто він такий, але це щасливчик, бо в нього дивовижна дочка.
Я тебе дуже люблю.
Дуже.
Я тебе теж.
От ми й приїхали.
Дякуємо за все.
Я думав, що життя з вами буде кошмарне. Але...
Було приємно.
Так, справді приємно.
Мамо, я почекаю надворі.
Добре.
- Бувай, Амате. - Удачі, Кейт.
- Слухай... - Амате, я не хочу...
- Я лише хотів сказати... - Я не хочу...
Чорт.
Дякую.
За словами моєї матері, життя жінки з сімʼї Шатарт
подібне до картярської гри.
Правило перше – змирися з невизначеністю.
Ніколи не знаєш, які тобі прийдуть карти.
Я не хочу їхати.
Що ти робиш?
Копирсаюся скріпкою.
Дивився навчальне відео.
Завʼязуй, МакҐайвер.
Ми вільні?
Вільні? Оце вже ні! Без шансів.
Я прийшов узяти реквізит.
Поки я тут, правила треба виконувати. Крапка.
Ви сидітимете тут до волохатих жаб.
Ви порушили закон. Що вже є, то є.
Коли на жабах шерсть виросте.
Словом, ніколи не вийдете.
Ви, іноземці, в Іспанії робите що заманеться.
Плигаєте з балконів, порушуєте громадський порядок...
Вам начхати, що є приватна власність.
Так не можна, сеньйори. Крадіжка фургона – це злочин.
Не могли взяти авто напрокат, як усі люди?
Для вас це задорого?
Та ну! Не можна приїжджати...
Що-що ти задумала?
Люба, я розумію, це божевілля.
Так, але якщо вигорить, вам не доведеться нікуди їхати.
Прошу тебе. Підтримай мій задум.
Тату!
Боже мій. Господи.
Боже. Дай і тебе.
Чудово, чудово. Ходімо. Беру ваші валізи.
- Ух ти. - Ага. Гарно?
Неймовірний краєвид.
Ви не уявляєте, який я щасливий, що ми знову разом.
Так. Хочете зайти глянути, як там?
- Ходімо. - Так.
А коли відпливаємо?
Надіюся, скоро.
Я купив тобі справжній одяг.
І для тебе, доцю, теж придбав кілька речей.
Поміряєш у себе в кімнаті?
Столик для вечері заброньовано, через 20 хвилин, якщо ви голодні.
- Справді? - Так.
- Дякую, тату. - Нема за що.
Ти знаєш... На якусь хвилину,
коли я вас чекав там, на пристані,
мені здалося, що ти вирішила залишитися в тому задрипаному селі.
Це село не задрипане, а прекрасне.
Ну так. Ти розумієш, про що я, сонце.
Я впевнений, ти дуже старалася,
але то було не найкраще місце для нового старту.
Розумієш?
Нічого не бійся, бо тепер я з тобою.
І я про тебе подбаю.
Ні.
Не будемо поспішати, добре?
Так, авжеж.
У нас ціле життя попереду.
Я звикла тебе бачити в брудному робочому одязі.
Смієшся?
Маму? В брудному робочому? Невже?
Так!
Нагадало той час, коли я жила в домі на колесах і збирала з мамою виноград.
Мені цього бракує.
Тільки цього чи взагалі всього?
Усе буде добре.
Правило друге: нікому не розкривай своїх карт.
Нехай твій блеф викривають.
Добре.
Ми прийшли.
Коханий, он капітан.
Капітане.
Дякую.
Пропоную тост за другі шанси.
Даю вам слово, що тепер у нас усе налагодиться.
Ой!
Боже. Вибач.
Холодне.
Зараз. Дай мені...
Знаєш, піду я в туалет, замию пляму.
- Туди й назад. - Ну добре.
Не барися, бо всіх королівських крабів поїдять.
Ой!
Леді та джентльмени, наш лайнер «Blancaró»
невдовзі відчалюватиме з порту...
Ну як тут?
Довго ще?
Давай.
У нас мало часу.
Ґало, дай зосередитися.
Добре, добре.
Працюй, не заважаю.
Тиша. Для концентрації потрібна тиша.
У нас є всього пʼять хвилин.
Щоб я реально допоміг, відволікай Фреда довше.
Як саме? Викинути його за борт?
Як варіант.
Треба швидше відкрити.
Може, сама спробуєш?
- Це ти майстер на всі руки. - Он як?
Так.
Може, нам щось і вдасться.
Чого вона так довго?
Я піду її пошукаю.
Ні! Тату, сядь! Сідай.
Вона зараз повернеться.
Добре.
Добре, добре.
Я просто трохи за неї переживаю, от і все.
Не варто. З нею все добре.
Так, так.
Швидше! Корабель от-от відчалить!
Готово.
Два, три...
Давай!
Молодець! Молодець!
Леді та джентльмени, через пʼять хвилин наш лайнер
«Blancaró» відчалює з барселонського порту.
Тату, я знаю, ти нас любиш.
І я тебе теж люблю. Дуже люблю, справді.
- Але... - Що?
Так ситуацію не виправиш.
Мені не потрібен новий початок. Я не хочу забувати, хто я.
Тату, я намагаюся пояснити, що...
якщо колись ти вирішиш узяти себе в руки,
я з радістю знову впущу тебе у своє життя.
Кейті...
де твоя мати?
Боже.
Чекай, чекай!
Ти чого це?
Нащо ти верталася?
Деталі.
Я МОЖУ ПОДБАТИ ПРО СЕБЕ САМА!
Думаєш, у тата все буде добре?
Доню, повір.
Я знаю твого батька. Викрутиться.
Нічого собі.
Ух ти.
Свято ще не закінчилося?
Божечку!
- Мамо! - Ба!
Дівчатка! А ви тут яким дивом? Мої любі!
Ми не можемо без тебе жити.
Яке щастя, що ви повернулися!
А де Фред?
У дорозі до Латинської Америки.
А в нас тут іще повно роботи.
Іди з ним.
Ходи зі мною, Кейт.
Іди сюди! Маріоно, давай з нами!
Який вечір!
Було непогано.
Може бути й краще, так?
Ґала!
Я виграла в бітжас!
Люблю це містечко!
І жінок цих люблю!
Привіт, Монтсе.
- Вона трохи випила? - Половину бару.
Поговоримо?
- Зараз? - Так.
Добре.
Розказуй.
У тебе своє життя, у мене – своє, і...
Ми багато говорили про ці стосунки.
Вони чудові. Ми розважалися без зобовʼязань.
Ми були обережні, щоб такого не сталося,
але сталося.
Нас тепер буде троє.
Джуліє!
Усі святкують, а ви з такими кислими мінами?
Вже є результати тесту.
Джуліє! Джуліє, іди сюди!
Мене сестра кличе.
А Една була трохи «піріпі».
На той рік хоче приїхати на чемпіонат з бітжасу.
Що?
Що сталося?
Нічого.
Нічого?
Тепер ми точно все розрулимо.
Ти не радий?
Так. Я радий.
Це твоє радісне обличчя? Серйозно?
Сталося щось інше? Мені можеш сказати.
Ґало, це не так просто.
Я знаю.
Якщо ти й далі такий будеш, можемо не розмовляти.
А можемо хоч трохи не сваритися?
Не знаю. Можемо?
Що це було?
І насамкінець – правило третє.
Залишай простір для імпровізації.
Бо навіть найкращі плани можуть піти шкереберть.
Він мертвий?
Думаю, що так, Ґало.
ЗА МОТИВАМИ РОМАНУ «LA TIERRA DE LAS MUJERES» С. БАРНЕДИ
Переклад субтитрів: Олена Любенко