Hvad skal vi gøre?
-Os? -Ja.
Hvis du kan filme den.
Hvis du zoomer ind eller herfra og op.
-Ja? -Optager du?
Nej, jeg har alt med lige nu.
Nej, kom tættere på, for det klipper væk.
Ja, tæt på. Vi kan lave klippet nu.
-Sig til, når du optager. -Lad os starte forfra.
Den bevæger sig ikke. Du siger: "Det er noget pis."
-Ja. -Og så bevæger den sig lidt.
"Vent et øjeblik.
Måske er den slange alligevel ikke fuld af lort."
-Far, må jeg prøve den? -Ja, værsgo.
Måske er det vores første samarbejde.
Flot.
Flot!
Du skulle røre den.
…vi kan gå hen bagefter?
-Efter det her? -Ja.
Vi er slet ikke halvvejs mod de idéer.
Vi har det sjovt og begynder på det.
Forsigtig på trinnene.
-Åh gud. -Giv ham en hånd, Rogers.
-Ja. -Vi må ikke miste stjernen.
Jeg er meget interesseret i, hvem min far er lige nu,
for ingen ved, hvornår nogen skal dø.
Vi ved aldrig, hvor længe vi har med hinanden.
Og for mig var han bare altid den her tårnende figur.
Jeg var bare Bob Downeys knægt i lang tid.
Succes brager måske over ham, hvis han ikke er forsigtig,
og han er en dygtig undergrunds-filmskaber ved navn Robert Downey.
Føler du sig sårbar her på et landsdækkende tv-show?
Nej, for hvis filmen ikke får succes, får jeg ikke lov til at lave en til.
Da jeg begyndte at fjolle rundt med det her, vidste jeg,
at det var bedre end et job.
Burde du ikke være i skole?
Fuck dig. Og fuck eliten.
Og fuck jer, som vil gøre mig til en del af den uetablerede elite.
Jeg voksede op i en familie, hvor undergrundsfilm var normen.
Det var naturligt slet ikke at have kontakt med noget mainstream.
Hvad var din første film? Et af din fars projekter?
-Ja. -Og hvordan gik det dig?
Så blev han den bedst betalte skuespiller i verden.
-Det besluttede han. -Ja. Far, hent din andel.
Det er et meget gammelt billede af Robert og mig. Og fotografen sagde:
"Skal vi ikke prøve, hvor I bærer på motorsave?"
Og Robert sagde: "Skrid ad helvede til."
Vi er stadig enige om titlen Sr., er vi ikke?
Jeg kan lide den, men den kan være bedre.
JR.'S HJEM JULI 2019
-Hvor er Sr.? -I baghuset.
Lad os gå derud. Kom.
Nu vil du bevidne
afkommet fra Sr.'s afkom.
Kast ikke vandballoner på mit crew.
Jeg kan lide, det er hans barn, og der er hans datter.
God optagelse.
Skønt. Bevægelse.
Ingen sidder ned.
Har du set nogen af farfars film?
Nej, hvorfor?
De er fede. Vil du se dem en dag?
-Måske. -Kun et måske.
Hvis du kaster en vandballon, så ram mig.
Det er godt.
Avri, vink til os. Giv os et lille vink.
Jøsses.
Du skal have vådt hår.
Hold da op.
Ram mig ikke igen. Jeg sværger.
Gør ikke kameraet vådt.
Stop så. Sr.?
Dit barnebarn har ingen grænser.
Det er som min barndom.
"Gør bare ikke kameraet vådt."
-Fik I optaget det? -Ja.
Vi har ikke noget brugbart endnu, bortset fra at Exton gav os noget action.
-Kan jeg hurtigt skifte tøj? -Ja.
Tak.
Jeg vil vise noget, før vi går i gang.
-Bare mig? -Nej, Rosemary og dig.
Her kommer hun.
Robert fik en idé om at lave en dokumentar om sin far
og om deres historie og deres liv sammen.
Rigtig mange mennesker kender Robert Downey Jr.,
men ikke Robert Downey Sr.
Han ville bare rette op på det officielt.
Vi er på vej ind i noget, som vi håber bliver interessant
og ikke det sædvanlige og en rejse ind i den skøre ting,
hvor man prøver at forstå sin far.
Føler du, at du forstår ham nu?
Jeg fornemmer, at jeg ved meget mere, når vi er færdige.
Du kommer tilbage, som nok er der, vi begynder,
til Robert og Rosemary på sofaen, og så tager vi den derfra.
Vi gør det samme, men vi gør det derude.
-"Hvor længe har I været gift?" -Siger jeg?
-Ja. -Ja.
-Hvor længe har du og far været gift? -1.500 år.
Jeg synes, vi burde bytte plads.
Ja. Hun skal sidde i midten.
Ja.
Hvor længe har I været gift?
-1.500 år. -Uha da.
-Var det bedre? -Hun kiggede op den vej.
Du har ret, vi gør det igen. Tredje optagelse, åbner.
Han ville hellere lave en film om noget andet
end at tillade, at en dokumentar laves om ham.
Så middelvejen er blevet, at han laver sin egen version.
-Hvor længe har I været gift? -1.500 år i juli.
-Du milde. -Ja.
-Glædelig bryllupsdag. Næsten. -Tak.
-Fint med mig. -Okay.
Det er i øvrigt hans stil som instruktør.
Så jeg sagde til ham: "Far,
den legitime dokumentar, vi laver om dig,
dækker omkostningerne for den kunstfilm, som du laver."
Og det var han enig i.
Fik du det? Det er godt. Det er hele dagen værd.
Det er sjovt.
De optagelser, du kan lide, opbevarer vi.
Man ved aldrig. Det kan ende et sted, man ikke forventede.
Hvem er ham, der sagde: "Et billede siger mere end tusind ord"?
Det er et godt billede.
Sr. er en af de bedste til at lave tekster til billeder eller gadebilleder
overhovedet.
Men på en mere typisk, 50'er, mandlig, mandhaftig måde.
Ofte er det: "Se den tåbe."
Se den gruppe.
-Hvad foregår der? -Et AA-møde.
"Lad os snuppe en drink. Ingen ved det." Se, hvad der foregår i det vindue.
Der burde være en på den anden side,
som laver en bryllupsceremoni for nogen udenfor.
Måske.
Her er hjørnet. Det var et lejlighedskompleks. Lige her.
Jeg ved ikke, hvad du tænker, men du kan starte der og høre dialogen
og komme her og vise det her.
116 University plejede at være i tre plan,
og vi boede i det mellemste.
JR.'S BARNDOMSHJEM
Der er intet tilbage.
Følte du dig ret voksen? Du havde jo børn.
Nej.
Det er måske problemet.
Jeg ved ikke med Robert, men det var anderledes.
Lavede du en film, da du boede her?
Ja.
"Downey kortfilm"?
Hvad er det?
Jeg kan smide alle dem ud.
Jeg tænker bare, at jeg vil gå gennem mine film
og vælge scener, som, jeg ved, vil virke i dit projekt.
Det er det allervigtigste.
Det er interessant.
Lad os starte med det.
Der er det.
-Elsker dig, Walter. -Vi ses senere.
Jeg elsker dig mere end noget i verden.
Jeg elsker også dig, mor.
Det er godt.
-Skrev du det? -Ja.
Sådan begyndte vi.
-Din karriere? -Sgu hele molevitten.
INSTRUERET AF ROBERT DOWNEY SR.
Du ved, Walter,
du kan få lige det, du ønsker dig i dette liv.
Det eneste, jeg virkelig vil have, er dig.
Chafed Elbows er en film om en særling,
som gifter sig med sin mor og modtager velfærdsydelser. En hyldest til Ødipus.
Min mor var ikke glad for Chafed Elbows.
I guder.
Jeg sagde: "Det er bare en film." Hun var ligeglad.
"Hvor vover du?"
Vi havde det sjovt med at finde ud af at fokusere et kamera.
Ingen af os troede, at vi lavede noget, som folk ville se.
Jeg ved, jeg røver vuggen, men i det mindste er det min egen.
Pludselig fik jeg en lille anmeldelse i New York Times.
Næste morgen var der kø rundt om hjørnet til den her lille film i 16 millimeter.
Hvad var inspirationen bag de film?
Det var unikt og anderledes.
Hvor kunne du ellers lave en film uden at have lavet en før?
Et øjeblik. Kan du høre det?
Det hele passer.
-Sirenen? -Ja.
Okay. Forsøgte folk at tilskrive mening til dine film?
Du godeste. Det håber jeg ikke.
Har I noget imod, at jeg gør jer selskab?
-Kom så, skat. -Åh ja?
Lad mig få mit kluns af.
Flyt dig, mester. Lad mig få plads.
Vi vidste ikke, hvad vi lavede, men filmene blev bedre
eller mærkeligere.
BALLS BLUFF INSTRUERET AF ROBERT DOWNEY SR.
Efter Chafed Elbows
skrev Sr. og Elsie, min mor, bare konstant.
Det har været en kreativ dag.
Der var en gennemstrøm af mennesker i huset
til råoptagelser og skrivesessioner.
Tiden, jeg brugte med ham, var perfekt, fantastisk,
lækkert vanvittig.
Jeg er midt i et nervesammenbrud.
Gør det et andet sted. Vi har travlt her.
Med en meget underlig humoristisk sans
er han så meget sin egen mand,
så meget sin egen kunstner.
Der er en godartet nihilisme i hans arbejde.
Bare friheden ved det.
Du kunne ikke forudse plottet.
Eller om der var et plot.
Der var en fornemmelse af, at hvert øjeblik kunne udspille sig,
indtil du griner hysterisk.
De flyttede den tremmeseng, jeg lå i,
til området overfor der, hvor de optog råoptagelser,
så jeg blev meget vant til at falde i søvn til lyden af klaptræer.
Jeg blev nærmest programmeret.
Her er Robert i en tremmeseng.
-Satte du ham der? -Det må have været mig.
Og jeg husker bare den kakofoni af kreativitet.
Masser af cigaretter og pot og sprut,
men mest latter.
Får jeg ikke de tolv H-bomber, dræner jeg dit guld for dig.
Nemlig. Tolv H-bomber, eller jeg dræner dit guld.
En af de ting, jeg bedst kunne lide ved ham som filmskaber og instruktør,
han lod mig slå mig løs.
Jeg tilføjede måske et par improviserede ord eller håndbevægelser, og han sagde:
"Hvad betyder det? Jeg elsker det."
Jeg ved ikke, hvordan han fandt skuespillerne.
Jeg kunne ikke regne det ud. De virkede ikke som skuespillere.
Han tog ofte ned til Bowery og samlede halvfulde folk op,
men de var skønne.
Bare en skøn gruppe ikke-skuespiller-agtige personer.
Hvad foregår der?
Man må slå en streg i sandet et sted.
Hvis der var en understrøm, der var meget skiftende,
var det enten: "Vi er stenrige" eller: "Vi er flade!"
Det var aldrig: "Vi er komfortable."
Med "stenrig" mener jeg 500 dollars i banken.
Vi er klar til at optage herovre.
Jeg lavede en næsten kun med stills, for film var for dyrt.
Du kan intet instruere.
Uden mig var du på dagpenge med resten af undergrunds-afskummene.
Jeg lavede de tidlige film billigt.
Jeg havde et job og havde råd.
Tingene var jordnære nok til, at en meget karismatisk fyr,
som havde forskellige idéer og var nysgerrig,
kunne skabe en ny standard for filmskabelse.
Og han har bevaret den nysgerrighed
langt ind i sine senere år.
SR. FORTSÆTTER MED AT OPTAGE SIT PROJEKT
Der er det.
Kan du se det?
Det er betryggende at være i en by og se det her, hvad?
Hvis man skulle præsentere denne scene,
mon man så ville panorere ned fra en bygning til det her
eller panorere op fra noget her? Jeg ved det ikke. Måske begge, ikke?
Det er et interessant billede. Wow. Som i en western.
Se dem. Der er ni af dem.
Hvordan kan de alle være kommet ud af én and?
Se mor holde øje med hele stedet.
-Husker du ænderne, du optog? -Ja.
De er vokset. De er store.
Vi kan se dem i eftermiddag.
De er store.
Jeg håber, I er lige så glade for de optagelser.
Jeg tror, man skal bruge andet end bare ting om film. For balance.
-Så det ikke kun handler om film? -Ja.
-Hvem er han? -Præcis.
-Hvem er han? -Det finder jeg aldrig ud af.
Der er de.
Du godeste.
Jeg har aldrig set det her med en lille en og en stor en
inden for én levetid.
-Jeg er svimmel. -Pis.
-Kan du gå hen til bænken? -Ja.
Okay.
-Åh gud. -Det var tæt på.
Åh, mand.
Vi skal få ham ovenpå.
-Jeg klarer mig. -Kan du selv gå op?
Så længe I er forholdsvis tæt på, skal jeg nok klare mig.
Jeg må konfrontere idéen om, at jeg har et problem
og bare klippe hen til de rysteture, jeg oplever. Så ser man det.
Og Rosemary, når det sker på en restaurant eller lignende,
gør hun bare… Og jeg gør…
…og det falder til ro.
-Hvad er det? -Parkinsons.
NÆRBILLEDE AF RYSTENDE HÅND (JEG SLÅR DEN)
Jeg tænkte bare, du ved…
Jeg skal spise på en bestemt måde, ellers ender alt på gulvet.
Så… lad os indse det.
Godmorgen.
Hej.
-Hvordan går det? -Nogle gange spekulerer jeg på det.
-Fortæl mig alt. Hvordan har du haft det? -Okay.
Okay.
Er det en kamp?
Er det udfordrende? Er det underligt? Skræmmende?
På visse dage, enhver af de ting.
Jeg synes, at det burde være en del af filmen.
-Jeg kan lide, du har det projekt. -Også mig.
Jeg ved ikke hvorfor.
Det er kreativt og beroligende for mig på så mange niveauer.
Ja.
Det er spændende, for det er unikt.
SR. TAGER ET STED HEN FOR SIT PROJEKT
Okay.
Med Parkinsons mister du en smule af noget hver dag.
Men han er så fokuseret på den her film.
Det giver ham tydeligvis energi, og det er spændende for ham.
Det er til venstre, hvis det er på den her gade.
Det er måske her.
Måske.
Bob, hvor er vi?
Great Jones Alley.
Ikke Grace Jones.
Vi gav en bums 50 dollars
for at lægge sig i en bunke af depression.
Og så optog vi scenen.
Og han sagde: "Lad os gøre det igen" bagefter.
Det var skønt. Det husker jeg.
Hvad var scenen?
I scenen laver hun en reklame for…
Hun var faktisk så flot, at alle var ligeglade.
Du kan ikke spise et klimaanlæg.
Jeg besluttede at lave en film om et reklamebureau.
Jeg har aldrig skrevet noget hurtigere. Jeg havde det så sjovt.
Hvis vi bruger kreativt forspil,
før vi penetrerer,
vil vi b…
Bypass?
Ser ud som.
Lyder som.
Hvor mange stavelser, Mario?
Den handler om et hvidt reklamebureau, hvor direktøren dør og får hjertestop.
Hans bestyrelsesmedlemmer tager hans ringe og ure og så videre,
og de skal stemme om en ny direktør.
Du må ikke stemme på dig selv,
så de alle stemmer på den sorte fyr
i den tro, ingen anden gør, og han bliver valgt.
-Swope. -Det var min fars ønske.
Han var meget glad for dig.
Din far var et røvhul.
Han står ved bordenden og siger: "Jeg laver minimale ændringer."
Jeg ryster ikke båden.
At ryste båden er kedeligt.
Man skal synke båden.
Der klippes bag ham. Der sidder 50 sorte personer,
og filmen begynder.
Jeg hører, den er sjov. Det ville jeg alligevel sige.
-Men det har jeg. -Jeg håber, den er mere end sjov.
-Gør du? -Den kan også bide fra sig.
Som vinduespudser, glem det.
Tilføj sojabønner som protein,
og vi sælger det som en sodavand i ghettoen.
Der er ingen revolution, sådan som du driver det her sted, mand.
Hvornår sker der noget?
Putney kom ud midt i hele borgerrettigheds-kaosset.
Hvordan fandt du frem til det koncept?
Jeg havde et job,
og den sorte fyr ved siden af sagde:
"Du tjener flere penge, end jeg gør, og vi laver det samme."
-Ja. -Så kom det til mig.
Får du en lønforhøjelse, skal alle have en.
Og hvis de får en lønforhøjelse, er vi tilbage ved starten.
Jeg troede ikke, nogen ville se den, men jeg vidste ikke en skid.
PÅ MADISON AVE. PUTNEY SWOPE
RENT BORD FOR SWOPE!
SJOV, PLAT, GENIAL
SJOFEL, UFORSTÅELIG OG RELEVANT
Der foregik vist noget,
der ramte det, der foregik socialt,
og hvad filmen var.
Så det var et godt spejl.
Det handlede ikke om filmen, nærmere om samfundet.
Hvis alle kunne overbevises om at have en humoristisk sans om sig selv,
kunne vi komme os over meget, som vi tager meget seriøst.
Vi kunne gribe seriøse emner an på en anderledes måde.
Såsom krig og fattigdom og alle de ting, der foregår.
DEN VAR FORFÆRDELIG. JEG ELSKEDE DEN.
DEN MEST STØDENDE FILM NOGENSINDE
FOR PUTNEYS SKABER BETALER DET SIG
"Robert Downey laver nederdrægtige film."
Life magazine. Virkelig?
-Hvad tænkte du om det? -Det lyder fint nok.
Og fik du fanget det?
Putney Swope blev optaget i Library of Congress.
Det var vildt, den film kom ind. Det er normalt Hollywood-film.
Hvad betød det for dig,
da du begyndte at blive anerkendt af filmskaberne,
som var, i mangel på et bedre ord, vigtige i den generation?
Det må have betydet noget.
Ja, at jeg kunne lave en film mere.
Som at du hørte til, og du blev valideret på en måde?
Det er en ret interessant teori.
Flot afledning.
Han ved, at jeg forsøger at forstå noget, og at jeg peger et kamera på ham.
Han prøver at dreje kameraet hen på det, han forsøger at sige.
Hvad det er, ved vi ikke endnu.
Sikke en bugt herovre, du milde.
Det begynder at ligne Rockaway.
SR. BESLUTTER, HANS PROJEKT SKAL BRUGE EN LOCATIONDAG
Bob, hvorfor ville du herud?
Da jeg var 15, kom jer herud om sommeren.
Det var kendt som sidste sted på metroen.
Du godeste, det skal du fange.
Det er skønt.
Det var vildt.
Kan vi sige "appelsin"?
Min ven.
Min skøre ven.
-Hvor længe har I været gift? -1.500 år.
Føler du nogensinde, at du lever i en af dine film?
Lige nu.
Var dine film så løse?
Nogle gange, ja.
Men det her har været den med de frieste tøjler. Ja.
Alt bliver til alt før eller siden.
Ting bliver til noget andet, som bliver til noget andet.
Og så virker noget ikke. Det smider du ud.
Det hedder "følg filmen".
Jeg føler stadig, at han tager røven på os.
Han ved, at der er lidt samspil mellem at lave en historie om ham,
og at han holder sig selv interesseret i processen.
Og tak.
Ingen overgang nødvendig.
-Hvad er forskellen? -Jeg ved, hvad du har gang i.
-Hvad? -Jeg ved det.
Og fordi jeg tror, at han er forbundet
til en eller anden kreativ guddommelighed,
er det mit job at finde ud af, hvad det hele betyder.
Hvilken scene er det?
Det er bare gangen mod døren.
Døren udenfor.
-Hvordan passer det ind i filmen? -Hvem ved?
Du instruerede scenen. Hvad er planen?
Ja, vi skal høre din plan.
Vi burde dele os op i to grupper,
som begge klipper ting, der leder mod den samme ting,
klipningen af denne film.
Men man får måske noget ud af en gruppe, man ikke får fra den anden.
Jeg burde leje en lejlighed i bygningen og få noget udstyr herind. Kom så.
FILMSKABERNE OPSÆTTER ET KLIPPESTED I SR.'S HJEM,
SÅ HAN KAN KLIPPE SIN VERSION AF FILMEN
Du kan lide idéen om en optagelse af, at lågen åbner, ikke?
-Hvis vi kan, ja. -Det tror vi. Vi går ned ad gaden.
Jeg fører dig ned ad havestien, far.
Og jo længere væk, man er, jo bedre.
Tog I på roadtrip sammen?
Ja, tværs over landet engang.
Fra Santa Fe ned til LA. Ja.
Hvordan var det?
Jeg stod for hashpiben.
Det var interessant. Jeg ved ikke, om det passer ind, men jeg kan lide det.
Vi skal bruge Jack Nitzsche-musik her.
Vil du derfra klippe til en af dine film?
Det kan vi gøre, eller vi kan blive lidt længere i denne scene.
-Vent. Ikke for hurtigt. -Vent lige.
Vent lige lidt. Jøsses.
Hans udgave er ufærdig.
Den er ikke særlig lineær.
Som hvis du ikke giver en instruktør en deadline for,
hvornår hans projekt skal være færdigt
eller have et plot for, hvad det skal være,
kan det blive lidt skørt.
Fjerde sal. Solarium, akvarium, sanatorium.
Fængselscelle, berømtheder, børnesygdomme. Kører op.
Bob virker ikke bekymret for at forvirre publikum,
og derfor er det godt.
Der er et mønster bag hans metoder,
som du enten accepterer eller ikke, men jeg er betaget af det.
Paul elsker film mere end de fleste, jeg møder.
Da jeg mødte ham, fattede jeg ikke, han vidste mere om 60'erne.
Han er en skøn forfatter.
Værsgo.
Kom nu. Okay? Vi skal bare bruge båndene, Burt.
Nej.
Han bad mig komme forbi en dag og fjolle rundt, og det gjorde jeg.
Vi har ikke råd til demobåndene,
medmindre vi giver dem til pladeselskabet og får løn.
Hallo? Præcis.
Det er ikke MP, det er et JP.
Jeres problem.
Jeg havde det sjovt med Paul Anderson. Det var sjovt.
Det er kendt, at Paul Thomas Anderson
nok er den søn, min far ønsker, han havde fået,
og de elsker at minde mig om det.
PAUL THOMAS ANDERSON PERSONLIGT ARKIV (2011)
Paul siger noget, og jeg sagde: "Jeg skal nå mit tog."
"Jeg tager med." Jeg sagde: "hvad?"
Var det til en dokumentar eller…
Du ved aldrig, hvad han laver.
Måske var det sådan noget. Jeg har ikke hørt om det siden da.
-Jeg henter et til batteri først. -Til min pacemaker?
Hvis du hænger ud med Bob, lærer du Bob at kende.
Han har en fantastisk humoristisk sans, og han har bare en utrolig selvtillid
til at finde sin rytme med at fortælle en historie.
Som en anden filmskaber er det styrkende.
Det minder dig om at have den selvtillid og stole på dig selv.
Det er svært at gå, endnu sværere at holde kameraet.
Far plejede at tage toget. Din sidste tur var med PTA?
Men siden da intet og ingen flyveture.
Ja, jeg flyver slet ikke. Jeg er paranoid.
Han var ømtålelig over for toget og over for at stige af og på toget.
Han var ømtålelig over for vejret.
-Er elevatorer stadig et problem? -Ja.
-Det er… Lad være… -Pis.
Jeg sad fast herinde i halvanden time en aften
og kunne ikke komme ud.
Der var en russisk fyr i elevatoren.
Han sagde: "Klarer vi den?" "Det ved jeg sgu da ikke."
Tror du, at de her neuroser
er afgørende for kreativitet, eller er de bare irriterende?
-Lidt af begge dele. -Ja.
-Vi har nogle nye karakterer. -Ja.
Timen før nødlandingen var det skræmmende. Ikke landingen. Vi klarede den.
Siden da har jeg ikke kunnet flyve.
Hvad er chancen for, du nødlander to gange i livet?
Det finder jeg ikke ud af. Jeg er for bange.
Den nødlanding fandt sted, da jeg var i hæren.
Vi var om bord på en C-47, som har to motorer,
og efter omkring en time stoppede en af motorerne.
Mange af os var meget unge.
Hver gang vi så noget i vinduet komme tæt på, lignede det slutningen.
Det var et træ eller noget andet.
Og til sidst sagde den her sergent: "Jeg vil ikke dø."
Og vi kigger på ham: "Er du skør i skallen?"
"Du skal hjælpe os."
Nå, flyet landede, nødlandede.
Ingen døde eller kom til skade. Bare lidt forslåede.
Han går af flyet, som om intet er galt. Vi kaldte ham alle verdens bandeord.
Så han fik fat i mig og lukkede mig inde i en celle.
-Var du altid en ballademager? -Ja.
Hvorfor tænkte du, at hæren var en god idé?
Hvem ved?
Jeg brugte min stedfars navn til at komme ind som mindreårig
med en falsk fødselsattest.
Downey.
Elias er slægtsnavnet
for både min far, Robert Elias,
min fars far, min farfar, også Robert Elias.
Han ændrede det, fordi da han sluttede sig til hæren som mindreårig,
følte han ikke, at det at have et jødisk-klingende navn ville være godt.
Men et irsk efternavn burde være fint.
Du var lidt i cellen af og til, fordi du altid lavede ballade.
Hvad ville du kalde det kapitel?
"Begyndelsen."
-Virkelig? -Ja.
Hvorfor?
Chefen i cellen sagde: "Sid ikke bare stille."
-"Lav noget." -Ja.
Han sagde: "Tag den her blok og skriv noget ned."
Så jeg begyndte at skrible, og pludselig gav noget af det mening.
En tilfældig venlig handling fra din fangevogter.
Du begyndte at skrive.
Ja, det stemmer.
Endte noget af det med at være starten på nogle af dine tidlige værker?
Ja.
Det anede jeg ikke.
Hvorfor skal jeg dø?
Jeg gjorde ingen fortræd.
I Pound var der en mere dramatisk kulisse.
Ja.
Atten hunde venter i et internat, og de har en time tilbage at leve i.
Hvis mennesker spiller hunde, så handler filmen om mennesker.
Mig, ham og Fido bryder ud herfra.
Hvem tager med?
Der var også meget spænding, hvilket var godt.
I bagklogskabens lys var den meget bedre, end jeg troede, den var.
Eftersom Pound var min officielle debut,
er den din mest undervurderede film.
-Fik Bobby Jr. sin debut i den film? -Nemlig.
-I hvilken alder? Var han en baby? -Lad os se. Det var 1970.
Så fem år.
Vi bad ham være med, fordi vi ikke kunne få fat i en babysitter,
og den del skulle filmes.
Og vi tilkaldte ham. Det var nemt.
Den tornado skræmte mig så meget, at mit hår forsvandt.
-Har du noget hår på kuglerne? -Jeg tør ikke kigge.
Jeg vidste ikke, hvad min replik betød, nemlig: "Har du hår på kuglerne?"
Til den skaldede.
-Den skaldede hund. -Mexicansk hårløs.
Ja.
Han virkede lidt genert, men det fungerede smukt.
Vi behøvede ikke filme det igen.
Giv mig det.
Da du først filmede Robert, kunne du så se, at han var…
Det kunne alle.
Alle sagde til mig: "Hvor fandt du ham henne?"
Den første gang betyder alt.
Man kunne se, han vidste, hvad han lavede.
Han behøvede ikke min hjælp. Han var besat.
Han lavede stepdans i indkørslen,
og ubevidst vidste jeg, han aldrig behøvede skolen.
Han skal være skuespiller.
Da jeg så kameraer, så jeg det som tid sammen med min far.
Nogle gange kom han gående forbi,
og han hentede kameraet og sagde: "Stå stille."
Jeg tænkte: "Wow!"
Jeg havde nok samme følelse som Exton,
når han løber rundt i baggrunden og sprøjter poolvand på mig
og spørger mig:
"Skal vi filme igen i morgen?"
Det er Robert og hans søster, der slås i køkkenet.
Jeg var der bare med kameraet og tænkte på ingenting, og så skete det.
Hvordan var Sr. som en far?
Kompliceret, fordi det meste af hans opmærksomhed
var på processen om at jagte sin muse.
Jeg vidste, at vi ikke var som de andre familier.
Jeg tog ham med til film, jeg fandt interessante
uden at tænke: "Han er et barn."
De ville ikke lukke mig ind til en film.
Det store ædegilde.
Fire fyre i Italien samles hvert år og begynder at fodre hinanden.
Det kommer helt ud af kontrol. Det er klamt.
Jeg glemte, Robert var med, og jeg ville se den,
og billetpersonen sagde: "Han kan ikke komme ind."
"Den er for voksne."
Jeg sagde: "Kom nu." Så jeg ringede til distributøren,
og han sagde: "Giv ham røret. Hvor vover han?"
Bla bla bla.
Og billetpersonen tager telefonen og siger: "I kan gå ind nu."
Lad mig sige det sådan: Vi så ikke Fantasia.
Jeg tog ham med til Jo hårdere de slår.
INSTRUERET AF PERRY HENZELL
Vi gik ind, og det regnede den dag, så biografsalen lækkede,
og vi sad på sæderyggen.
Og da vi gik, sagde vi: "Wow. Der var kun os i biografen."
Det gjorde det bedre på en måde.
Jeg husker mange biografer, som var fedtede og underlige,
men det var idéen om, at film samlede os
og stadig gør det den dag i dag.
Jeg fik masser.
Lad os se, om han ikke hænger sig i sin lydledning først.
Må vi vise crewet i dokumentaren?
-Ja da. -Hvorfor?
Så ved alle, at vi ved, hvad vi har gang i.
Ja.
De kan måske ikke lide det, men det gør vi.
Det er tydeligt, vi ved, hvad vi laver.
Vi må vide noget.
Nu kan vi tale om tre generationer af…
-Skarn. -Af skarn.
Hvad siger jeg til dig, når du går mig på nerverne?
Hey, vær ikke et skarn.
Og det stammer fra, at far sagde det.
For allerførste gang, bed far om ikke at være et skarn.
-Hey! -Jeg mener det.
Hey, vær ikke et skarn.
-Sådan. -Det kan du selv være.
Nu skal vi alle tre få en hurtig espresso.
Jeg drikker kaffe.
Du må få lidt af min, men sig det ikke til mor.
Det gør jeg aldrig.
Her er en god en.
Sr. som jeg husker ham cirka 1971.
Jeg var på Extons alder.
Det er far og min mor, Elsie.
Og det var et til billede.
Det er fra Greaser's.
Fra Greaser's Palace, ja.
Du hellige, giv mig synet tilbage.
-Messias. -Messias.
Hvis du føler, heler du.
Jeg kan kravle igen.
Hvordan blev Greaser's til?
En dame ønskede, jeg lavede en film. Hun sagde: "Hvad vil du lave?"
"Faderen, Sønnen og Helligånden i en western."
Hun sagde: "Fint." Hun gav manuskriptet til sin rige mand.
Han læste det og sagde: "Vil den tjene penge?"
"Nok ikke," og han sagde til konen: "Han er charmerende. Giv ham pengene."
I det mindste var han ærlig omkring, hvad han rigtigt tænkte.
Det virkede ikke til, at en Kristus-figur, der droppede ned i en western,
ville tjene en øre.
Denne gang kunne du virkelig udnytte landskabet.
Cinematografien bliver ret vild, og der er stunts og hestevogne,
og du byggede Greaser's Palace og sprængte det så i luften.
Tving os ikke til at tvivle og spekulere.
Sig til os, hvorfor du er her.
Jeg ved, at du kan lide at overlade meningen til publikum,
men der er meget dybe spirituelle budskaber i den film,
som jeg stadig som granvoksen forsøger at regne ud.
Godt, du sagde det.
Bob, hvordan har du det?
Okay.
NANCY CONNOR SR.'S SØSTER
Vi kender ham som en provokatør med sine film,
men er der noget overraskende, du som hans søster mener om ham?
Jeg siger altid, at han er uskyldig. Han er uskyldig.
-Den var ny. -Og en purist.
-Det er godt. -Det passer. Det er du.
Selv som person.
Hans humor er ikke ærbødig, men han afslører så meget og er så ærlig.
Giv mig et kram.
-Da du så Robert Jr… -Ja.
…så du så ligheder mellem far og søn?
Ja.
Jeg føler, Robert fik meget af sin humor fra sin far.
Ja, men hans mor var også hylesjov.
Hvordan går det?
Er du Jomfru Maria?
Kald mig bare Maria.
Elsie Downey var en god skuespillerinde,
som kunne have opnået utrolige ting på egen hånd,
men valgte at arbejde med sin mand.
Hun var ekstremt talentfuld, elskelig.
Den sødeste person, du nogensinde ville møde.
Det eneste ved lavbudget-film er, at al action foregår bag kameraet.
Med Elsie, var det så straks tydeligt: "Vi skal faktisk lave de her fim sammen"?
Nej, jeg mødte hende længe inden, jeg lavede film.
Til off-off-Broadway-stykker.
Da de mødte hinanden, var det…
Det var forbi. De forstod hinanden.
De grinte. De fik os til at grine.
Hun var bare en naturlig komiker.
Så fordi Robert nedstammede fra det par,
måtte han være den, han var.
Lærte du noget fra din mor, som skuespiller?
Stort set alt, ja.
At se hende blive instrueret af far.
Hun hengav sig totalt
til den kreative tankestrøm, han havde i øjeblikket.
Og da vi lavede Greaser's Palace,
klatrede hun op ad de her klitter igen og igen.
Hun havde intet problem med at lave noget krævende.
-Tog du hende med i mange ting? -Alt. Hun gjorde hvad som helst.
Hun prøvede alt. Hun vidste, hvad hun skulle.
Det er øjeblikket, hvor hun opdager, at hendes søn er død.
Og det er Elsie som moren i Greaser's Palace.
Hun kan ikke finde sin søn, Robert.
Jeg spillede en dreng, som fik halsen skåret over af Gud,
og hvis mor finder ham.
Sidst i filmen vækkes han til live igen.
Og han var så spændt på at lave en scene med sin mor.
Jeg var stolt af Greaser's, for nu vidste jeg, jeg var med i den,
og jeg begynder at føle mig som en filmtosse.
Det var en god tid. Jeg vil takke dig. Du fik os udenbys.
Det var sjovt.
-Var det en lykkelig tid? -Ja.
Og så faldt alt fra hinanden.
Jeg kommer til en vejgaffel
med en ske i min næse.
Hvilket råd ville du give dig selv da?
Hold dig fra stoffer.
Jeg har et job til dig.
To ton turkis til Taos i aften.
Åbningsscenen
ligner nærmest et slags kup.
Mange karakterer samles,
men en fyr går ind iført en våddragt. Idet han taget vægtbæltet af, siger han:
"Hvad med Larry? Han kan lide tacos."
Og han åbner sit bælte.
Det prøvede at transcendere
at være noget, folk kunne sige var en film.
Du sagde, at plottet var Sanborns saxofon,
som er så imponerende, synes jeg.
Det er sandt. Man følger saxen. Hvis man vil holde fast i noget.
Giv slip på dit sind. Giv slip på din krop.
Giv slip på din pengepung.
Den her var så underlig og fragmenteret.
Jeg filmede måske i en time og tog så hjem.
Fordi jeg var træt eller på stoffer.
Jeg tror, at målet for filmen var et underligt sted,
så måske retfærdiggjorde det stofindtaget.
Min far var i kælderen med sin klipper, og det virkede som to år,
og jeg tænkte: "Det er lang tid at redigere en film."
Vi vidste, hvad der foregik.
Var den æra sjov? Var den en kamp?
Jeg var en narkoman.
Hovedsageligt kokain og marihuana.
Komplet sindssyge.
Sådan.
Jeg vidste, at filmene nærmest var blevet en undskyldning,
og så gik der ikke længe, før mine forældre blev skilt.
Vend dig rundt. Vink farvel med din paraply.
Sig farvel og gå ind. Farvel.
Farvel.
-Hav en god aften-aften. -Hav en god aften-aften.
Selvom vi slog op, talte vi meget med hinanden.
-Godnat. -Godnat.
-Og hav en god aften-aften. -Hav en god aften…
Ja, store minder kommer tilbage.
Og ræk ud. Ræk bagud.
JAIME MORALES TRÆNER
Og træk igen.
-Du trækker vejret, ikke? -Det håber jeg.
Ja.
I starten var det lidt anspændt.
Det er en god måde at sige det på.
Vi kalder meget på Gud, ikke?
Gud det her, og: "Åh gud, en til squat." "Åh gud, en til selleri." Det er sjovt.
-Hvor er fyren henne? -Vi har stadig ikke set ham.
Nej, når jeg læser forsiden på Times,
siger jeg: "Hvor er det røvhul?"
-Det er ret godt. -Rigtig godt.
Hvor så? Vi har frihed.
Er det noget der, hvor det klipper væk?
Her har vi…
Robert må have tænkt noget, for han træner rigtig meget.
Måske tænkte han: "Jeg vil ikke ende som min far."
Det er ikke dårligt.
-Skal jeg tilføje det? -Ja.
Tænk, vi ville krydse en bro, jeg ikke havde krydset,
fordi jeg troede, jeg kunne slippe væk uden at gå, og se nu.
-Elsker du New York? -Ja.
Jeg bliver inspireret her.
Hvordan laver man en film i Los Angeles? Vi har set alt, der er at se.
Det samme hjørne, den samme motorvej.
Det er anderledes herude.
Se herovre.
Jøsses.
Se belysningen nu. Det er godt nok vildt.
Det skriger efter en 360-optagelse.
Forkert trefod.
Den anden gode ting ved et projekt i New York, hvis du vil det,
er at bruge den ægte lyd, som vi talte om.
Skrue den op. Uden at sige et ord.
Bare lad det ske.
Hvad gør du så derfra?
Jeg kigger heri og ser, om der er noget.
Vi får se.
Måske klipper vi til Robert og mig.
Måske.
Ja, lad os prøve det.
-Hej, er det far? -Ja.
-Er det sønnike? -Det er sønnike-sønnen.
Hej, mand.
Hvad vil vi snakke om?
Lad os tale om LA i dag.
-Du godeste. -Undskyld.
Vi gør det hele.
Du godeste.
Når du aldrig har været der før,
er det ret romantisk på grund af al litteraturen.
Men du finder hurtigt ud af, at det er tom snak.
"Vi vil lave en film med dig," og dit og dat.
"Lad os se, hvordan det går" og den slags.
Det første, de normalt spørger om, er: "Tror du, filmen vil tjene penge?"
Mine venner ville sige: "Vi er dødsens."
MILITÆRSKOLEN (1980)
I er udskud, I gør jeres familie og lokalsamfund forlegne.
Skændsler.
Noget galt med dig?
Her er bare lidt koldt.
Mener du ikke: "Her er bare lidt koldt, sir"?
-Jo, sir. -Så sig det.
Her er bare lidt koldt, sir.
-Igen. -Her er bare lidt koldt, sir.
Det tænkte jeg, du mente.
Var Militærskolen angiveligt den første studiefilm, du lavede?
Ja. En katastrofe.
Og jeg tænkte: "Få mig væk herfra."
Fortæl mig alt.
Det skulle være et militærakademi for børn.
Manuskriptet handlede om 16-årige.
Det ville være mere effektivt, hvis de er ti år gamle.
Han sagde: "De burde være børn, ikke teenagere."
Det havde været et mareridt og meget upraktisk.
Ville studiet tillade det? Nej.
De sagde: "Er du vanvittig?"
"Hvad mener I? Jeg vil bare ændre aldrene."
"Det gør du ikke her."
Jeg lærte at enes med folk ved at gøre, hvad jeg blev bedt om.
Det siger du ikke.
Indtil da var han blevet lidt beskyttet. Folk vidste, han var speciel,
og du ville hjælpe med den næste version af ham.
Og den eneste rigtige studiefilm-oplevelse, han havde,
hvor studiet fortæller dig, hvad du kan og ikke kan gøre,
hvis du er en kunstner, er det knusende.
Og jeg tror, han tænkte: "Super, lad os feste."
I får den Robert Downey-film, som I fortjener.
En fyr sagde: "Hvis du taler sådan, så fyrer vi dig,
og du får ikke lov til at gøre den færdig."
Jeg sagde: "Okay, det er fint med mig, så længe jeg får en andel af kokainen."
Og det var næsten slutningen for mig derude.
-Du var pisseligeglad, var du ikke? -Jo.
Hvordan vil du beskrive den tidsperiode?
Femten år med total sindssyge.
Uha.
Det ville være skidt af os ikke at diskutere effekten på mig.
Ja, jeg ville elske at gå glip af den diskussion.
LIVET I OVERHALINGSBANEN (1987) INSTRUERET AF MAREK KANIEVSKA
Da jeg lavede Livet i overhalingsbanen, var det deromkring, at jeg begyndte…
Den var selvfølgelig ikke
autobiografisk for mig,
men det, der var sammenligneligt, var unge mennesker, stoffer, 80'erne.
Da du hørte, han var i den, hvordan var det?
Han var sjov. Han sagde: "Jeg fik en rolle i en legitim film."
Du kan ikke blive her. Lev dit liv andetsteds, men ikke her.
-Jeg er din søn og sover her. -Ud. Jeg ringer til politiet.
Men jeg elskede den. Den er svær at se, men den er skøn.
Det var en vild æra.
Hele den verden bliver blandet sammen med kreativitet.
Vi alle ændrede på vores bevidstheder med stoffer.
Jeg legede bare et spil med at ville lindre mig selv
eller forblive påvirket
frem for at konfrontere, at det hele var kørt lidt af sporet.
Og mere end noget andet ser jeg tilbage på det og siger:
"Det er chokerende, at en eneste film blev lavet færdig."
Men det stoppede ikke os Downeys.
Reed, stop så med maden. Vi skal betale lejen og arbejde. Kom så.
-Job før mad, okay? Kom så. -Okay.
-Jeg lavede lige den salat. -Klap nu i om dem.
Filmen var ikke udkommet uden ham. Det er virkeligheden.
-Ja, han er blevet en stor filmstjerne. -Ja.
-Men han lader sig stadig instruere? -Han elsker at fjolle. Det gør han.
-Jeg må køre. -Gør, hvad du må, skat.
Der var en familiefølelse, at folk har det sjovt, og det kan man se.
Godt, for det var sjovt,
og det var en god periode af mit liv, for jeg mødte Laura.
Jeg er opmærksom på dit pis, narrøv.
Jeg tror, Sr. frygtede, jeg var en dårlig skuespiller,
så han tænkte: "Lav en accent, så lægger de måske ikke mærke til det."
Det passer ikke.
Gudskelov for Laura Ernst.
Ja, jeg er enig.
Hun dukkede op,
og jeg føler, det var præcis den slags energi, du havde brug for
på det tidspunkt i dit liv.
Og det virkede, som om du blev sundere
og begyndte at tage hånd om dig selv
og kom væk fra hele det der liv med en stofkultur,
vi alle sad fast i.
-Hej, far. -Hej.
Og jeg husker det meget tydeligt.
Mange af os gjorde ting og tænkte, det ville være hyklerisk
ikke at have vores børn med til marihuana og den slags,
så det var sødt at lade dem ryge det.
Det var idiotisk gjort af os alle sammen at dele det med vores børn.
Jeg er glad for, han er her. Det er alt.
-Frygtede du, han ikke ville være det? -Mange gange.
Selvom det tog mig 20 år mere at få styr på mit eget liv,
blev du og Laura den her meget stabile kraft for mig.
Hvad husker du fra de år med Laura?
En masse, fordi hun blev syg.
Og var du sammen med hende, da hun fik diagnosen ALS?
Ja.
Hvordan bearbejder man den slags med sin livspartner?
Det var på tide at blive voksen.
Og tænke på en anden person først.
Vi brugte noget tid med ham og hans kone, Laura.
Han var så kærlig og blid med hende,
som noget menneske, jeg har set.
Det var en lektion i,
hvordan man håndterer en person, der er døende.
Jeg tænker nogle gange på…
…de ting, vi har skyldfølelse omkring, eller hvad vi gjorde i tidligere forhold,
og så at kunne få muligheden for
at ændre sit liv totalt for en partner.
Og fuldstændig hengive sig til at være ved deres side
ved hver fase af en forfærdelig sygdom.
Og det er vildt. Du var der for hende.
Det håber jeg.
Det, jeg har, smitter ikke.
Hvad er det?
ALS, amyotrofisk lateral sklerose,
også kendt som Lou Gehrig's-sygdom.
Jeg elsker dig.
Bare endnu et af Guds små ofre.
Ligesom mig.
Ligesom da Chaplin mistede et barn,
og så hed hans næste film underligt nok The Kid,
og det var en måde, hvorpå han kunne bearbejde sin sorg.
Det gjorde du med Hugo Pool.
Du slår den sygdom.
Jeg kan lide måden, du tænker på.
Din film repræsenterede alt fra Lauras sygdom
til min afhængighed til dit vendepunkt.
Eftersom du lever længere,
vil du så tilgive mig for alle stofferne og dårlige eksempler, jeg efterlader dig?
Det er en kollage af smerte.
Så du forsøger at komme igennem det så godt, som du kan.
Da du mistede hende,
holdt du dig clean, og jeg var stadig derude,
og du bad mig blive på planeten og være oprejst
og ikke give op og alt det der.
Du var ikke ligefrem en karma-fri mand.
Vi skal sgu ikke… Du ved. Lad os ikke bøje sandheden her.
Men det var virkelig vigtigt.
Det er rart at høre det sådan.
Du fortjente det efter det, du gik igennem.
Ja.
Okay. Det var en aftens nonsens værd.
Efter de dårlige film, jeg havde lavet i Californien,
sagde mine venner: "Kom ud af LA nu."
Bad jeg ham komme ud af LA?
Han kunne jo godt besøge. Nu gør han ikke engang det.
Han vil ikke flyve.
Hvis valget er New York eller LA,
er der ingen tvivl om, at han burde være i New York.
Han er gladere væk fra LA. Alle er gladere, når de er ude af LA.
De knuste drømmes land.
Og måske er New York tilstrækkelig indviklet,
så man kan være sin egen unikke person.
Han blev født til at være i New York.
SR.'S HJEM JUNI 2020
Stort tillykke til dig
Vi siger Bob Sr.
Stort tillykke, Bob Sr.
Stort tillykke til dig
Exton, hvordan går det i skolen?
Det går godt.
-Han drikker min kaffe. -Hej.
Hej, Susan.
-Hej, tillykke med fødselsdagen. -Tak.
Fejrer du det på behørig vis, Sr.?
Ja. Han har venner og tætte kolleger på besøg.
De morer sig.
Måske skal vi også have et par kvinder med i filmen.
Ja.
Hvis Susan vil, kan hun spille din kone.
Jeg mener det med at give så mange som muligt en mulighed
i den casting, som jeg kan.
Vi kan altid vende tilbage til vores favorit.
I øvrigt, jeg tænker på din far hver dag.
Tak. Det gør jeg også.
Ja, det var en svær første fars dag uden en far.
Og han var også morsom.
Ja.
Du ser godt ud, far. Godt, der er noget letsindighed der,
og du er i selskab med gode mennesker, og…
Jeg kender ingen af dem.
Lad os sige, at vi ender ude i Hamptons sammen.
Skal vi optage nogle scener,
eller vil du tage billeder af ting,
som du ikke ser i projektet lige nu?
-Den tyske folkesang. -Det vidste jeg, du ville sige.
Så jeg får en akkompagnatør til at lære den sang,
og vi finder ud af, hvor vi optager det.
-Hallo. -Hej, det er mig.
Far, den her er til dig.
SEAN HAYES SKUESPILLER, PRODUCER, AKKOMPAGNATØR
Lad os starte forfra. Det lyder bare lidt…
Da jeg var 15, var jeg med i Kewanee solofestivalerne
og sang Schuberts "Fischerweise",
og det var første gang, far så mig lave noget
uden for hans film, som havde en vis værdi.
Jeg modtog vist en anerkendelse.
Og det har været noget, jeg er vendt tilbage til flere gange.
Og hvordan var hans reaktion?
Han virkede glad.
-Ja? -Ja.
Og hvordan ændrede det dit liv fremover?
Der er noget nostalgisk ved det.
Der er noget smukt ved den sang.
Og så er der min fars sære synspunkt.
Af alle de ting, han kunne have hevet frem eller husket,
som han ville have, jeg gentog 40 år senere.
Det ville hjælpe filmen utrolig meget,
når du pludselig hopper frem fra bag et træ
og synger det her.
Lad os gøre det igen.
FILMSKABERNE HAR FLYTTET KLIPNINGEN IND I HANS SOVEVÆRELSE
…mit liv
-Nu. -Jeg gør det perfekt denne gang.
Det hele ser så dejligt narcissistisk ud.
Er der plads til det her i vores version?
Bestemt.
-Kan du gøre det lidt mere? -Altså spille det igen?
Nej, jeg er bare glad.
Jeg prøver.
Han fokuserede fuldkommen på klipningen.
Han sad oppe i timevis, hvilket han ikke havde gjort længe.
Det er bare noget, der gør ham glad. Det er det virkelig.
Det betyder alt for ham.
-Det er ret godt. -Jeg vil bare se det igen.
Lad os se.
Har du ændret dig som filmskaber, eller laver du det på samme måde?
Godt spørgsmål. Jeg ved det ikke.
Hvad var din seneste film?
Det var en dokumentar i Philadelphia, som jeg er meget glad for.
Den handler om en park ved navn Rittenhouse Square.
Efter jeg sad og så alle de sære karakterer, sagde jeg: "Jeg gør det."
Og vi var der i et år for at filme de forskellige årstider,
og vi betragtede folk.
Vi lærte at stole på hvad som helst, fordi hvad som helst vil ske.
Og den første dag stødte vi på en tiårig violinspiller,
som var skøn, og hun blev hovedfokusset for hele året i parken.
Hvordan var det at lave dokumentaren sammenlignet med andre film?
Som jeg sagde før, kan jeg lide idéen om, at du ikke ved, hvad der vil ske.
JR.'S HJEM
Sr. kæmper mod en helt forfærdelig sygdom, som jeg så min far kæmpe imod,
så nu sætter vi bare pris på den tid, vi har tilbage.
Og jeg ved ikke, om Sr. har affundet sig med sin opførsel fra dengang,
eller hvordan det vedører Robert.
Men i dag ved jeg, at her er en, som elsker sin knægt.
Det er indbegrebet af Med ti cent på lommen.
At sætte sig for at gøre noget ægte og vigtigt,
og hvad hvis det, vi havde gjort, var lige så vigtigt, som det skulle være?
For mig føles det her som et forsøg på at lukke cirklen
angående hele den der patriarkalske ting.
Og at slutte fred med alle
de gode og dårlige ting og neutrale ting ved det.
Og så sige: "Okay, du er en voksen mand nu."
Det skal være lige tilpas, Bob.
Det er helt ny del.
SR. HAR FÆRDIGGJORT SIT PROJEKT
Du skal ikke tænke over, hvornår du kommer forbi igen.
Det sker, når det sker.
Tak for det her. Det er stort.
Du lavede noget skønt arbejde.
Ja.
Han siger, det har været en god oplevelse.
Hans definition af en producer er en, som får tingene gjort.
MAJ 2021
Jep.
Vi skal køre 145 km ind til byen. Han er spændt.
Det er det tredje år,
hvor vi filmer far-dokumentaren.
Jeg glæder mig til at se farfar.
Dagens plan er,
at vi fortsat filmer Sr.-dokumentaren.
Jeg ville hovedsageligt komme forbi, fordi jeg ville se farfar.
Så jeg ville se ham,
så vi kunne have minder på en måde.
Og…
Så når han går bort, kan jeg sige,
at jeg brugte tid sammen med ham.
Hej. Tak, sir. Vi skal besøge Downey. Tak.
Hej, far.
Når du helst vil have, at vi ikke filmer, så sig til.
Ellers er vi hos dig hele dagen.
-Det er godt at se dig ansigt til ansigt. -Er det varmt udenfor?
-Koldt. Koldt og regnfuldt i dag. -Det giver gode billeder.
Exy, når du er klar.
Vi giver dig tre forsøg til at stille et spørgsmål, okay?
Så du går herhen og siger replikken.
-Hej, Exy. -Hej.
Han er klar. Om tre, to, en, kør.
Hey, Sr.
Har du noget hår på kuglerne?
Kan du gentage spørgsmålet?
-Har du noget hår på kuglerne? -Perfekt.
Sig replikken som svar, far.
Exy, sig det igen, så siger du: "Jeg tør ikke kigge."
Hey, Sr.
-Har du noget hår på kuglerne? -Har jeg hvad?
Han nægter at give sit eget svar.
-Du må gerne gå. -Det var meget sjovt.
Exy morer sig. Det er den bedste tur for ham nogensinde.
Den er i hvert fald i top ti.
Har du brug for noget?
Hvor er vi?
Det er sandsynligvis sidste dag, jeg ser ham i et stykke tid,
så hvad gør jeg for ham, så jeg lige kan…
Det er underligt, for jeg ved, at jeg…
…filmer det.
Sært nok er det det, din familie gør. I laver kunst ud af jeres liv.
Det er sært og naturligt. Så husker jeg ting og tænker,
at uanset hvad der sker, sjovt eller tragisk,
så filmer et 16 millimeter-kamera det,
og vi kan reflektere over det om 40 år, når det giver mening.
Men en del af mig føler, at jeg…
…jeg vil misse noget.
Ja.
Fordi vinduet med min far vist lukker sig lidt.
Er der noget, du føler, at du skal bearbejde
i forhold til muligheden for, at du ikke får ham at se igen?
-Jeg ved det bare helt ærligt ikke. -Ja.
Det er desorienterende,
men det er meget.
Det er meget, mand. Det er meget.
Det gode er,
at jeg ikke har fået sådan en god oplevelse af New York meget længe.
Og at kunne se byen gennem Extons øjne,
få et tredjegenerations synspunkt, er ret cool.
Ja, men jeg lægger også mærke til forskellen mellem
pålideligheden af hans støttesystem.
Din far gjorde oprør mod noget, der skulle gøres oprør imod,
og du voksede op i det oprør.
-Ja. -Han lod dig tage stoffer som lille.
Det er sgu ret langt ude.
Forslået, men ikke ødelagt.
Ja. Og her er vi så.
"Hvordan kommer jeg herfra uden at føle, jeg missede noget?
Er der noget, du skal sige til ham?
Jeg vil ikke…
-Jeg vil ikke gøre det forkert. -Ja.
Ja.
Far.
Sig "en, to, tre," så vi kan tjekke din mikrofon.
-Hvem? -"Hvem." Skønt.
Perfekt.
Mens vi stadig hænger ud og ser hinanden,
vil jeg forsøge at være tæt på og komme tættere og tættere på.
-Ja, god idé. -Ikke?
Jeg ville stille dig alle de her spørgsmål om…
-Hvad som helst. -Ja?
Jeg ved ikke engang, hvordan jeg taler om det, men jeg vil bare…
Dit synspunkt…
…inden vi er færdige.
Er der noget, du ønsker, at dit barn ved?
Hvad er sjovt?
Tja, i Hamptons har mit barn et hus og et barn.
To børn, tre børn.
Og hvis vi vælger
dage, hvor lyset ikke er godt, er det godt for os.
Ja.
For når man filmer det…
Det er en god tid at lave enhver slags film, man vil.
Når du ikke er til stede her i nuet, hvor vandrer dine tanker så mest hen?
Er der en tidsperiode?
Eller er der noget, der optager dine tanker?
Ud fra det jeg kan huske,
før jeg svarer på spørgsmålet,
ville jeg sige…
Charlie Parkinson's-sygdommen.
Jeg har den her drøm, hvor jeg arbejder i den her jazzgruppe,
og midt i et meget groovy set, lige i det jeg begynder på min solo,
falder jeg forover og dør af Charlie Parkinson's-sygdommen.
Du sagde det.
Kan du se en pen derovre?
En pen? Vil du have en pen eller en blyant?
Pen.
Ja.
Den gode gamle pen.
Du elsker pen og papir.
Jeg kan fjerne låget for dig.
Her.
Tak.
-Skribler du? -Ja.
Fedt.
Og Robert…
…havde været…
…lidt nervøs, for han laver også en masse andet,
men du kan se, at han fokuserer på det her.
Da han ringede og bad mig om…
Han siger: "Tag det roligt."
Havde I mødt hinanden før?
Mener du Jr. og jeg?
Ja.
Vi lærer hinanden at kende.
Vi tager nok hjem om lidt.
Selvom Sr. tager en lur, skal vi så sidde derinde, før vi kører?
-Ja. -Okay.
Så vi lader Sr. hvile sig, og…
Og så ser vi ham
om ikke så længe.
Ja.
Jeg elsker dig, far.
Vi havde ingen åbenlys agenda med det her projekt.
Jeg havde en fornemmelse og vidste, at en del af det ville handle om
slutningen på hans liv.
En far-søn-historie? Det tror jeg ikke.
En historie om at være en kunstner? Måske.
Er den en overvejelse om døden? Den bliver lidt til det
og ikke på en trist måde,
men på en: "Vi er her, vi laver ting, og vi går bort."
Og jeg elsker ham for det, han gjorde, og hvad han ikke gjorde.
Han er kommet!
Jeg har en besked.
Præcis 9,65 km nord for Skag Mountain i Smertens Dal
bor der et ondt djævel-monster.
Han hedder Bingo Tankstation Motel Cheeseburger
Med Tilbehør Af Flystøj Og Du Vil Være Gary Indiana,
og han elsker at gøre folk fortræd.
Sidst jeg så Bingo Tankstation Motel Cheeseburger
Med Tilbehør Af Flystøj Og Du Vil Være Gary Indiana,
nævnte han sine intentioner.
Han vil komme herned og dræbe hver eneste af jer.
Men jeg sagde: "Bingo, vent lige."
Og det sagde jeg, fordi jeg tror på jer.
Jeg tror, I kan klare opgaven.
Jeg tror, I kan hjælpe hinanden.
Jeg tror, I kan gøre denne verden til at bedre sted at leve.
Det er alt.
Tag et kort, hr. Greaser. Okay, sæt det ind hvor som helst.
-Er det det? -Nej.
-Det her? -Nej.
-Dette her? -Nej.
-Det her? -Nej.
-Dette her? -Nej.
-Er det det? -Nej.
-Dette her? -Nej.
-Det her? -Nej.
-Dette her? -Nej.
-Det her? -Nej.
-Er det det? -Nej.
-Dette her? -Nej.
-Det her? -Nej.
-Her kommer det! -Nej.
-Det her? -Nej.
-Dette her? -Nej.
-Det her? -Nej.
-Er det det? -Nej.
Tekster af: Niels M. R. Jensen