‎Ce zici să facem?
‎- Noi? ‎- Da.
‎Filmați-o așa!
‎Un prim-plan sau poate de aici în sus.
‎- Da? ‎- Filmați?
‎Nu, acum iau un cadru larg.
‎Nu, aș veni mai aproape. ‎O să fie o inserție.
‎Vrei să fie prim-plan. ‎Să filmăm acum celălalt unghi!
‎- Zi-ne când filmați! ‎- Să reluăm!
‎La început, nu mișcă. Tu zici: „Ce căcat!”
‎- Da. ‎- Și apoi începe să miște.
‎„Stai puțin!
‎Poate șarpele nu mănâncă atâta rahat!”
‎- Îl pot învârti eu, tată? ‎- Da, te rog.
‎Asta ar putea fi ‎prima noastră coproducție.
‎Frumos!
‎Era nevoie de mâna ta.
‎…unde să mergem apoi?
‎- După asta? ‎- Da.
‎Nici nu ne apropiem de ideile alea încă.
‎Doar ne distrăm și ne punem pe treabă.
‎Ușurel pe trepte!
‎- Doamne! ‎- Ajută-l, Rogers!
‎- Da. ‎- Să nu ne pierdem protagonistul!
‎Mă interesează mult ‎cine e tata aici și acum,
‎fiindcă nimeni nu-și știe sfârșitul.
‎Nu știm niciodată ‎cât timp mai avem împreună.
‎Pentru mine, el a fost mereu ‎o figură impunătoare.
‎Mult timp, am fost ‎doar copilul lui Bob Downey.
‎Succesul i-ar putea bubui în cap ‎dacă nu este atent.
‎Talentatul cineast independent ‎pe nume Robert Downey.
‎Crezi că te compromiți puțin ‎venind la această emisiune TV?
‎Nu. Dacă filmul nu se lansează ‎și nu e apreciat,
‎altul nu mai apuc să fac.
‎Am știut, de când am început ‎să mă joc cu chestiile astea,
‎că e mai mișto decât să ai serviciu.
‎- N-ar trebui să fii la școală? ‎- Du-te dracu'!
‎Și ducă-se și instituțiile!
‎Și toți cei care vor ‎să mă implice în instituțiile neoficiale!
‎Am crescut într-o familie
‎în care filmele independente erau normale.
‎Era ceva natural să nu ai de-a face ‎cu chestiile populare.
‎În ce film ai debutat? ‎O producție a tatălui tău?
‎- Da. ‎- Și ce s-a ales de tine?
‎Apoi a devenit ‎cel mai bine plătit actor din lume.
‎- Așa a continuat. ‎- Tată, hai să-ți iei partea!
‎E o poză cu mine și cu Robert ‎din epoci apuse.
‎Fotograful a zis:
‎„Ce-ar fi să aveți fierăstraie electrice?”
‎Și Robert l-a trimis în pizda mă-sii.
‎Încă ne convine titlul de „Sr.”, da?
‎Îmi place, dar putem și mai mult.
‎CASA LUI JR., EAST HAMPTON ‎IULIE 2019
‎- Unde e Sr.? ‎- În spate.
‎Haideți până acolo!
‎Veți vedea acum
‎odraslele odraslei lui Sr.
‎Nu aruncați baloane cu apă în echipa mea!
‎Îmi place că e puștiul lui, ‎iar aici e fiică-sa.
‎Bun cadru!
‎Super. Avem mișcare.
‎Nimeni nu șade.
‎Ai văzut vreunul dintre filmele bunicului?
‎Nu, de ce?
‎Fiindcă sunt mișto! ‎Vrei să le vezi cândva?
‎- Poate. ‎- Doar un „poate”.
‎Dacă tot arunci cu balonul, lovește-mă!
‎E bine.
‎Avri, fă-ne cu mâna! ‎Atât ne trebuie. Fă-ne cu mâna!
‎Hristoase!
‎Trebuie să uzi părul.
‎Iisuse H!
‎Nu mă mai împușca, jur pe Dumnezeu!
‎Nu uda camera video!
‎Termină! Sr.?
‎Nepotul tău nu are limite.
‎Parcă îl aud pe tata.
‎„Orice-ar fi, să nu uzi camera!”
‎- Ați filmat? ‎- Da.
‎Nu avem nimic utilizabil încă. ‎Doar Exton ne-a oferit niște acțiune.
‎- Te superi dacă mă schimb? ‎- Nu.
‎Mersi.
‎Vreau să vă arăt ceva înainte să începem.
‎- Doar mie? ‎- Nu, ție și lui Rosemary.
‎Uite-o!
‎Robert a vrut să facă ‎un documentar despre tatăl lui
‎și despre istoricul și viața lor împreună.
‎Mulți îl cunosc pe Robert Downey Jr.,
‎dar nu și pe Sr.
‎El a vrut doar să corecteze ‎această lacună.
‎Acum ne căutăm calea ‎spre ceva ce sperăm să fie interesant
‎și neobișnuit.
‎Ne băgăm puțin și în nebunia
‎de a încerca să-ți înțelegi tatăl.
‎Crezi că acum îl înțelegi?
‎Presimt că voi ști mult mai multe ‎când terminăm.
‎Vii înapoi. Probabil de acolo vom începe,
‎de la Robert și Rosemary pe canapea. ‎Și continuăm de acolo.
‎Noi vom face la fel, doar că afară.
‎- „De când sunteți căsătoriți?” ‎- Eu o zic?
‎- Da. ‎- Da.
‎De când v-ați luat, tu și tata?
‎De 1.500 de ani.
‎Eu aș zice să schimbăm locurile.
‎Da. S-o punem pe ea la mijloc.
‎Da!
‎De când sunteți căsătoriți?
‎- De 1.500 de ani. ‎- Văleu!
‎- A mers mai bine? ‎- S-a uitat încolo în mijlocul replicii.
‎Așa e. S-o repetăm! ‎Dubla trei. Cadru de deschidere.
‎El ar prefera să facă un film ‎despre altceva
‎în loc de un documentar despre el.
‎Compromisul a fost ‎să-și facă propria versiune.
‎De când sunteți căsătoriți?
‎În iulie se fac 1.500 de ani.
‎- Doamne! ‎- Știu.
‎- La mulți ani! Aproape. ‎- Mulțumesc.
‎- Mie îmi convine. ‎- Bine.
‎Apropo, așa regizează el.
‎Așa că i-am prezentat-o astfel. „Tată,
‎documentarul pe bune ‎pe care-l facem despre tine
‎va acoperi costul ‎acestui film de artă al tău.”
‎Și pare să-i convină.
‎Ai filmat? Bun. ‎Merită toată ziua de filmare. E haios.
‎Orice imagine care-ți place ‎trebuie documentată.
‎Nu știi niciodată. ‎Poate ajunge într-un loc neașteptat.
‎Cine a zis că o fotografie ‎face cât o mie de cuvinte?
‎Corect e „o fotografie bună”.
‎Sr. ar fi cel mai priceput din lume ‎la a da titluri scenelor de stradă
‎sau pozelor.
‎Dar într-un mod tipic anilor '50, ‎bărbaților masculini.
‎De multe ori e: „Ia uite-l și pe ăsta!”
‎Uite grupul ăla!
‎Ce se petrece acolo?
‎Alcoolicii Anonimi.
‎„Hai să bem! N-o să știe nimeni.”
‎Uite ce e la fereastra aia!
‎Ar trebui să fie cineva dincolo de geam, ‎prezidând o nuntă pentru cei de afară.
‎Poate.
‎Iată colțul. Aici era un bloc. Aici e!
‎Nu știu ce idee ai, dar poate
‎începi de acolo, apoi auzi dialogul ‎și vii aici, cu cadrul ăsta.
‎Bine.
‎La Universitate nr. 116 ‎erau trei apartamente.
‎Noi stăteam la penultimul etaj, ‎al doilea de sus.
‎N-a rămas nimic.
‎Te simțeai adult? Dacă tot aveai copii…
‎Nu.
‎Poate asta e și problema.
‎Nu știu ce gândea Robert, dar era altfel.
‎Turnai un film cât ai stat aici?
‎Da.
‎„Scurtmetraj Downey”?
‎Habar n-am ce e asta.
‎Le pot arunca pe toate.
‎Mă gândesc să-mi revizuiesc filmările
‎și să aleg scene care merg ‎cu ce faceți voi.
‎E mai important decât orice.
‎Interesant!
‎Să începem cu ăsta!
‎Ia uite!
‎- Te iubesc, Walter. ‎- Ne vedem mai târziu.
‎Te iubesc mai mult decât orice pe lume.
‎Și eu te iubesc, mamă.
‎E bun.
‎- Tu l-ai scris? ‎- Da.
‎Așa am început.
‎- Cariera ta? ‎- Totul!
‎CHAFED ELBOWS (1966) ‎PRIMUL FILM AL LUI SR.
‎Știi, Walter,
‎poți avea orice îți dorești în viață.
‎Cred că tot ce-mi doresc
‎ești tu.
‎Chafed Elbows ‎e un film despre un ciudat
‎care se însoară cu maică-sa ‎și ia ajutor social.
‎E o odă adusă lui Oedip.
‎Maică-mea nu a apreciat ‎acest film, să știți.
‎Iisuse!
‎Zic: „E doar un film.” ‎A spus: „Nu-mi pasă ce e.
‎Cum îndrăznești?”
‎Ne distram. Ne prindeam ‎cum să focalizăm imaginea.
‎Niciunul dintre noi nu credea ‎că vom avea audiență pentru ce făceam.
‎Știu că am dat iama în pătuțul copilului, ‎dar măcar e al meu.
‎Brusc, am primit o recenzie ‎în ‎The New York Times.
‎A doua zi, era coadă până după colț
‎la acest filmuleț pe 16 milimetri.
‎Ce te inspira să faci aceste filme?
‎Era ceva unic, diferit.
‎Unde altundeva puteai să faci un film,
‎fără niciun pic de experiență?
‎Stai așa! Auzi?
‎Se potrivește.
‎- Ce, sirena? ‎- Da.
‎Bun. Au încercat alții ‎să dea un sens aparte filmelor tale?
‎Doamne, sper că nu!
‎V-ar deranja să vin și eu?
‎- Hai, dragule! ‎- Da?
‎Stai să-mi scot țoalele!
‎Dă-te, campionule! Intru și eu aici, nu?
‎Noi n-aveam habar ce făceam, ‎dar filmele deveneau tot mai bune
‎sau mai ciudate.
‎BALLS BLUFF ‎REGIA: ROBERT DOWNEY SR.
‎După ‎Chafed Elbows,
‎Sr. și Elsie, mama mea, scriau întruna.
‎Cred că a fost o zi tare creativă.
‎Se perindau diverși oameni prin casă
‎pentru filmări zilnice și scris.
‎Timpul petrecut alături de el ‎era perfect, minunat
‎și delicios de nebun.
‎Am o cădere nervoasă!
‎Du-te în altă parte, aici suntem ocupați!
‎Cu un simț foarte ciudat al umorului.
‎E complet pe picioarele lui ca om
‎și ca artist.
‎Opera lui are un fel de nihilism benign.
‎Prin libertatea afișată.
‎Nu știai unde va duce povestea.
‎Nu știai dacă exista o poveste.
‎Aveai senzația că fiecare moment ‎era lăsat să curgă de la sine,
‎până te apuca un râs isteric.
‎Mutaseră pătuțul în care eram eu
‎în zona de lângă locul ‎în care revizuiau filmările zilnice,
‎așa că mă obișnuisem să adorm ‎pe sunet de clachete.
‎Parcă mă programau.
‎Aici e Robert în pătuț.
‎- Tu l-ai pus acolo? ‎- Eu trebuie să fi fost.
‎Îmi amintesc de cacofonia creativității.
‎Multe țigări, iarbă și trăscău, ‎dar, în principal, râsete.
‎Dacă nu-mi dai cele 12 bombe cu hidrogen, ‎o să te sec de aur.
‎Exact! 12 bombe cu hidrogen ‎sau te sec de aur!
‎Ce-mi plăcea mai mult la el, ‎ca regizor și cineast,
‎era că mă lăsa să-mi fac de cap.
‎Improvizam în plus câteva cuvinte ‎sau gesturi, iar el îmi spunea:
‎„Nu știu ce înseamnă, dar îmi place.”
‎Nu știu de unde îi veneau ‎ideile de distribuție.
‎Nu-mi dădeam seama. ‎Nu păreau a fi actori. Nu știam ce erau.
‎Parcă s-ar fi dus în cartierul Bowery ‎și ar fi acostat diverși bețivi,
‎dar erau minunați.
‎O grămadă minunată ‎de oameni care nu păreau actori.
‎Ce se întâmplă?
‎Trebuie să tragi linie undeva.
‎Exista o linie directoare ‎mereu în schimbare.
‎Fie „ne-am îmbogățit”, ‎fie „suntem faliți”.
‎Niciodată nu era „suntem stabili”.
‎Prin „bogăție” mă refer ‎la 500 de dolari în bancă.
‎Suntem gata de filmare!
‎Unul avea aproape exclusiv fotografii. ‎Nu ne permiteam peliculă.
‎Nu poți regiza nimic!
‎În lipsa mea, ai primi ajutor de șomaj,
‎ca restul amărâților ‎de cineaști independenți!
‎Pe cele de demult le-am făcut ieftin.
‎Mă descurcam cu o slujbă oriunde.
‎Lucrurile erau suficient de stabile ‎încât un tip carismatic,
‎cu diverse idei și plin de curiozitate,
‎putea crea un nou standard ‎în cinematografie.
‎Și cred că și-a păstrat acea curiozitate
‎și în anii de apus.
‎SR. CONTINUĂ SĂ-ȘI FILMEZE PROIECTUL
‎Acolo e.
‎Îl vezi?
‎E liniștitor să vezi asta ‎într-un oraș, nu?
‎Dacă ai de introdus scena asta,
‎mă întreb dacă ai veni cu imaginea ‎în jos, de pe o clădire,
‎sau în sus, de la ceva de aici.
‎Nu știu. Poate amândouă?
‎Asta e o imagine interesantă. ‎E ca un western.
‎Uitați-vă la ei! Sunt nouă.
‎Cum au ieșit toți dintr-o singură rață?
‎Uitați cum examinează mama lor totul!
‎- Mai știi rațele filmate? ‎- Da.
‎Au crescut. Sunt mari.
‎Le vedem după-masă, dacă vrei.
‎Sunt mari.
‎Sper că și voi ‎sunteți mulțumiți de filmările astea.
‎Pentru echilibru, cred că-ți trebuie ‎și altceva decât filme.
‎- Nu e vorba doar de filme, deci? ‎- Nu.
‎- Tipul cine e? ‎- Exact.
‎Dar tipul cine e?
‎Nu voi ști niciodată.
‎Uite-le!
‎Doamne!
‎N-am mai văzut așa ceva, ‎cu una mititică și una mare
‎într-o singură viață.
‎- Mă ia cu amețeală. ‎- Rahat!
‎- Ajungi la bancă? ‎- Da.
‎Bine.
‎- Doamne! ‎- A fost cât pe ce.
‎Vai de mine!
‎Să vedem cum îl ducem sus.
‎- Îmi revin eu. ‎- O să poți urca singur?
‎Dacă stați relativ aproape, ‎nu voi păți nimic.
‎Cred că trebuie să-mi înfrunt problema
‎și să filmez și tremurăturile ocazionale.
‎Le vezi cum au loc.
‎Rosemary, când o pățesc ‎prin vreun restaurant,
‎face… Eu doar plesnesc…
‎și se calmează.
‎Ce e aia?
‎De la Parkinson.
‎PRIM-PLAN MÂNA TREMURÂNDĂ (PARKINSON) ‎(O PLESNESC)
‎M-am gândit, știți…
‎Acum trebuie să mănânc într-un anume fel, ‎ca să nu pice totul pe jos.
‎Deci…
‎s-o înfruntăm!
‎- Bună dimineața! ‎- ‎Bună!
‎Ce mai faci?
‎Mă întreb și eu, uneori.
‎Spune-mi tot! Ce mai faci?
‎Bine.
‎E cu chin? E o provocare? ‎E ciudat? E înspăimântător?
‎În anumite zile, oricare dintre astea.
‎Cred că ar trebui să facă parte din film.
‎- Îmi place că ai acest proiect. ‎- Și mie.
‎Nu știu de ce. E creativ ‎și mă alină pe multe planuri.
‎Da!
‎E incitant, fiindcă nu seamănă cu nimic.
‎SR. SE ÎNDREAPTĂ ‎CĂTRE O LOCAȚIE A PROIECTULUI
‎Bine.
‎Cu Parkinson, ‎pierzi câte puțin în fiecare zi.
‎Dar e complet concentrat la acest film.
‎E clar că îl incită și îi dă energie.
‎Dacă e pe strada asta, e pe stânga.
‎S-ar putea să fie aici.
‎E posibil.
‎Bob, unde suntem?
‎Aleea Great Jones.
‎Nu Grace Jones.
‎I-am dat 50 de dolari unui cerșetor
‎ca să zacă pe jos, deprimat.
‎Și apoi am tras scena.
‎După care el a zis: „Hai încă o dată!”
‎A fost frumos. Îmi aduc aminte.
‎Ce scenă era?
‎Era o scenă în care ea filma o reclamă la…
‎De fapt, arăta atât de bine, ‎că nu-i păsa nimănui ce scenă e.
‎Nu poți mânca ‎un aparat de aer condiționat.
‎Când am decis să fac un film ‎despre o agenție de publicitate,
‎cred că l-am scris în timp record.
‎M-am distrat enorm.
‎Dacă folosim un preludiu creativ
‎înainte de a penetra,
‎vom reuși să e…
‎Evităm?
‎Arată ca…
‎Sună ca…
‎Câte silabe, Mario?
‎E o agenție cu angajați albi
‎în care șeful agenției moare de infarct.
‎Consiliul director îi ia inelele și ceasul ‎și trebuie să voteze un nou președinte.
‎Regula e că nu te poți vota pe tine.
‎Toți îl votează ‎pe singurul tip de culoare,
‎crezând că nu-l votează nimeni, ‎iar el e ales.
‎- Swope. ‎- Așa și-ar fi dorit tata.
‎Te admira foarte mult.
‎Tatăl d-tale era un dobitoc.
‎Stă în capul mesei și zice: ‎„Voi face doar schimbări minime.”
‎Nu vreau să zgâlțâi vaporul.
‎E obositor să faci asta.
‎Trebuie să scufunzi vaporul!
‎Schimbare de cadru. ‎Se văd 40 de oameni de culoare
‎și începe filmul.
‎Am auzit că filmul e chiar haios. ‎Aș spune asta oricum.
‎- Dar chiar cred asta. ‎- Sper să nu fie doar haios.
‎- Da? ‎- Filmul are și ceva de zis.
‎Ca soluție de geamuri, nu merge.
‎Adaugă-i proteine de soia și o vindem ‎ca băutură răcoritoare în ghetou!
‎La cum conduci matale aici, ‎nu iese nicio revoluție, omule.
‎Când o să se întâmple ceva?
‎Putney ‎e fix în mijlocul ‎problemelor cu drepturile civile.
‎Cum ți-a venit ideea acestui concept?
‎Mergeam la un serviciu
‎și angajatul de culoare ‎de lângă mine a zis:
‎„Faci mai mulți bani decât mine, ‎deși facem același lucru.”
‎- Da. ‎- M-a convins.
‎Dacă-ți cresc salariul, ‎o să vrea toți măriri.
‎Dacă îl cresc și pe al lor, ‎ajungem înapoi de unde am plecat.
‎Nu credeam că o să-l vizioneze cineva, ‎da' ce habarnist eram!
‎PE MADISON AVE. ‎„PUTNEY SWOPE”
‎VICTORIE TOTALĂ PENTRU SWOPE
‎AMUZANT, IMATUR, GENIAL
‎OBSCEN, DEZLÂNAT, MINUNAT, ‎NEINTELIGIBIL ȘI RELEVANT
‎Părea ceva conectat
‎la realitatea socială a perioadei
‎și la scenele din film.
‎Era ca o oglindă.
‎Nu era vorba atât despre film ‎cât despre societate.
‎Dacă toți ar îmbrățișa ‎ideea de autoironie,
‎am depăși multe situații ‎pe care le luăm prea în serios.
‎Am putea aborda problemele serioase ‎într-un alt mod.
‎Precum războiul, sărăcia ‎și tot ce se întâmplă acum.
‎„A FOST ORIBIL. MI-A PLĂCUT MULT.”
‎„CEL MAI JIGNITOR FILM VĂZUT VREODATĂ”
‎MASCARADA DĂ ROD ‎PENTRU CREATORUL LUI PUTNEY
‎„Robert Downey face filme revoltătoare.”
‎Revista ‎Life. ‎Zău?
‎- Ce părere ai? ‎- Sună bine.
‎Și pe ăsta l-ați filmat?
‎Putney Swope ‎a fost inclus ‎în Biblioteca Congresului.
‎E demențial că a ajuns acolo ‎unde se păstrează filme de Hollywood.
‎Ce a însemnat pentru tine
‎când ai început să primești ‎aprobarea cineaștilor
‎care erau, ca să zic așa, ‎importanți în acea generație?
‎Trebuie să fi însemnat ceva.
‎Da, însemna că pot face încă un film.
‎Ca și cum ai fi fost de-ai lor ‎și erai validat, într-un fel?
‎E o teorie interesantă.
‎Bine ocolit!
‎Știe că încerc să înțeleg ceva
‎și că pun obiectivul pe el.
‎El încearcă să focalizeze obiectivul ‎pe ceea ce încearcă să spună.
‎Vom vedea despre ce e vorba.
‎Ce golf avem aici, Dumnezeule!
‎Începe să semene cu Rockaway.
‎SR. DECIDE CĂ PROIECTUL ‎ARE NEVOIE DE O ZI LA LOCAȚIE
‎Bob, de ce ai vrut să venim aici?
‎Când aveam 15 ani, veneam vara aici.
‎Era ultima stație de metrou pe atunci.
‎Doamne, filmează asta!
‎E super!
‎Ce tare a fost!
‎Putem zâmbi la cameră?
‎Prietena mea.
‎Prietena mea nebună.
‎De când sunteți căsătoriți?
‎De 1.500 de ani.
‎Simți vreodată că trăiești ‎într-un film de-ale tale?
‎Chiar acum.
‎- Filmele tale erau așa de relaxate? ‎- Uneori, da.
‎Dar ăsta e cel mai liber.
‎Da.
‎Totul se transformă ‎mai devreme sau mai târziu.
‎Un lucru devine altceva, ‎care apoi devine altă chestie.
‎Și apoi ceva nu se potrivește. Îl arunci.
‎Se numește „a urma filmul”.
‎Pe undeva, tot mai am impresia ‎că face mișto de noi.
‎Știe că se suprapun puțin ‎surprinderea unei povești despre el
‎și felul în care el ‎își menține interesul în acest proces.
‎Și tăiați!
‎Nu e nevoie de tranziții.
‎- Care e diferența? ‎- Acum știu ce faci.
‎- Ce? ‎- Știu.
‎Și, cum eu cred că el are o conexiune
‎cu un soi de zeitate creativă,
‎eu trebuie să mă prind ce înseamnă totul.
‎La ce scenă ne uităm acum?
‎E doar mersul către poartă.
‎Poarta de afară.
‎- Unde se potrivește în film? ‎- Cine știe?
‎Tu îl regizezi pe ăsta. Care e planul?
‎Da, trebuie să-ți auzim planul.
‎Cred că ar trebui să facem două echipe.
‎Amândouă să editeze chestii ‎care merg în aceeași direcție,
‎editarea filmului.
‎Dar una poate aduce ceva ‎ce nu îți oferă cealaltă.
‎Ar trebui să închiriez un apartament aici
‎și să aducem niște echipament.
‎Hai!
‎NOIEMBRIE 2019
‎REALIZATORII AJUTĂ LA INSTALAREA ‎UNUI STUDIO DE EDITARE ACASĂ LA SR.
‎CA SĂ-ȘI POATĂ EDITA ‎PROPRIA VERSIUNE A FILMULUI
‎Îți place ideea unui cadru ‎cu poarta deschizându-se, nu?
‎- Dacă putem… ‎- Cred că da.
‎O luăm pe drumul ăsta.
‎Te duc prin bălării, tată.
‎Cu cât ești mai departe, cu atât mai bine.
‎Ați plecat împreună în excursie?
‎Da. Odată am traversat țara.
‎- Din Santa Fe până în L.A. ‎- Da.
‎Cum a fost?
‎Eu răspundeam de pipa cu hașiș.
‎A fost interesant.
‎Nu știu dacă aici îi e locul, ‎dar îmi place.
‎Aici ne-ar trebui muzică de Jack Nitzsche.
‎De aici vrei să trecem ‎la un film dintre ale tale?
‎Am putea. Sau să mai stăm puțin aici.
‎- N-o lua prea repede! ‎- Stai așa!
‎Ușurel, ce naiba!
‎Versiunea lui e încă în lucru.
‎Nu e tocmai liniară.
‎Atunci când unui regizor ‎nu îi dai un termen-limită
‎pentru a-și termina proiectul
‎și nici nu e clar despre ce e vorba,
‎lucrurile o iau puțin pe arătură.
‎Etajul al patrulea. ‎Solariu, acvariu, sanatoriu.
‎Celula bețivilor, celebrități, ‎bolile copilăriei. Urcăm.
‎Pe Bob nu pare să-l deranjeze ‎ideea de a zăpăci privitorii
‎și de-asta e grozav.
‎Există un fel de tipar ‎în felul în care acționează.
‎Fie îți place, fie nu.
‎Dar eu iubesc acest tipar.
‎Paul iubește filmele ‎mai mult decât majoritatea cunoscuților.
‎Când l-am cunoscut, nu-mi venea să cred ‎că știa anii '60 mai bine decât mine.
‎Și e un scenarist minunat.
‎Acțiune!
‎Hai. Da? Ne trebuie doar casetele, Burt.
‎Nu.
‎Într-o zi, m-a rugat să trec pe acolo ‎și să mă prostesc la cameră. Am făcut-o.
‎Nu putem plăti casetele de audiție
‎dacă nu le ducem la companie, ‎să ne luăm banii!
‎Auzi? Exact!
‎Nu e PM, e PV.
‎Problema voastră!
‎M-am distrat să fac asta cu Paul Anderson.
‎Nu e un mister că Paul Thomas Anderson
‎e, probabil, ‎fiul pe care l-ar fi vrut tata.
‎Îmi tot reamintesc asta.
‎PAUL THOMAS ANDERSON ‎ARHIVA PERSONALĂ (2011)
‎Paul zicea ceva, eu i-am răspuns: ‎„Trebuie să prind trenul.”
‎Zice: „Vin cu tine.” Eu: „Poftim?”
‎Era pentru un documentar sau…
‎Cu el, nu știi niciodată ce face.
‎O fi făcut ceva de genul ăla. ‎N-am mai auzit nimic de asta.
‎- Stai să-mi mai iau o baterie până urcăm! ‎- Pentru ‎pacemaker?
‎Dacă stai pe lângă Bob, ‎ajungi să-l cunoști.
‎Are un umor fantastic ‎și o încredere de sine uimitoare.
‎E dedicat ritmului propriu ‎de a spune o poveste.
‎E înviorător pentru un alt cineast.
‎Îți amintește să ai și tu ‎acea încredere în forțele proprii.
‎E greu să mergi, ‎darămite să ții și camera.
‎Tata mergea cândva cu trenul. ‎Ultima oară ai fost cu PTA?
‎Dar deloc de atunci. Și nici nu zboară.
‎Da, nu zbor nicăieri. Sunt paranoic.
‎Avea sensibilitate la tren. ‎La a se sui și a coborî din tren.
‎Era sensibil la vreme.
‎- Mai ai probleme cu ascensoarele? ‎- Da.
‎- Aia e… Nu! ‎- Căcat!
‎Într-o seară, am rămas blocat aici ‎o oră și jumătate. Nu puteam ieși.
‎Mai era un rus în ascensor.
‎Întreba: „O să ne fie bine?” ‎Zic: „De unde dracu' să știu eu?”
‎Crezi că aceste nevroze fac, până la urmă,
‎parte din creativitate ‎sau doar te trag în jos?
‎- Un pic din ambele. ‎- Da.
‎- Cred că avem personaje noi. ‎- Da.
‎Ora dinaintea aterizării forțate ‎a fost înfricoșătoare.
‎Nu aterizarea. Aia ne-a reușit. ‎De atunci, n-am mai fost în stare.
‎Ce șanse ar fi să cazi ‎cu avionul de două ori în viață?
‎Nu voi ști niciodată.
‎Mi-e prea frică.
‎Aterizarea forțată s-a întâmplat ‎când eram în armată.
‎Eram într-un C-47, ‎un avion cu două motoare.
‎Cam după o oră, ‎unul dintre motoare s-a oprit.
‎Eram mulți tineri.
‎Ori de câte ori vedeam ceva ‎apropiindu-se de geam,
‎părea că e sfârșitul. ‎Fie că era un copac sau altceva.
‎Într-un final, un sergent a început ‎să zică: „Nu vreau să mor.”
‎Ne uitam la el: „Ești dus cu pluta?
‎Tu trebuia să ne ajuți pe noi!”
‎Avionul a aterizat forțat.
‎Nimeni n-a murit. Nu au fost răniți. ‎Doar ne-am lovit puțin.
‎A coborât din avion ‎de parcă nu pățise nimic.
‎Am început să-i zicem în toate felurile.
‎Pe mine m-a prins și m-a băgat la carceră.
‎Mereu ai făcut probleme?
‎Da.
‎Și de ce ți s-a părut o idee bună ‎să te înrolezi?
‎Cine știe?
‎M-am înrolat sub vârsta legală, ‎sub numele tatălui vitreg
‎și un certificat de naștere fals.
‎Downey.
‎Elias este numele din naștere
‎al tatălui meu, Robert Elias,
‎și al tatălui lui, bunicul meu, ‎și el tot Robert Elias.
‎L-a schimbat fiindcă s-a înrolat ‎înainte de vârsta legală
‎și nu credea că dă bine ‎să aibă un nume de familie evreiesc.
‎Pe când unul irlandez ar fi fost bun.
‎Ai stat nițel pe la carceră, ici-colo, ‎fiindcă tot intrai în bucluc.
‎Cum ai numi acel capitol?
‎„Începutul.”
‎- Serios? ‎- Da.
‎Zi-mi de ce!
‎Șeful de la carceră ‎mi-a zis să nu stau degeaba.
‎- „Fă ceva!” ‎- Da.
‎Zice: „Ia carnetul ăsta și scrie ceva!”
‎Am început să mâzgălesc ‎și, brusc, o parte avea și sens.
‎Un act de bunătate ‎din partea temnicerului tău.
‎Ai început să scrii.
‎Da, așa e.
‎Au ajuns acele scriituri ‎la baza primelor tale creații?
‎Da.
‎Habar n-am avut.
‎De ce trebuie să mor?
‎N-am făcut rău nimănui.
‎Fundalul era mult mai dramatic în ‎Pound.
‎Da.
‎Optsprezece câini ‎care așteaptă la hingheri
‎și mai au de trăit o oră.
‎Dacă câinii sunt jucați de oameni, ‎filmul este, de fapt, despre oameni.
‎Eu, el și Fido o să evadăm de aici. ‎Cine vine cu mine?
‎Era și plin de tensiune, ‎ceea ce a fost grozav.
‎Retrospectiv privind,
‎a fost un film mult mai bun ‎decât credeam eu.
‎Cum în ‎Pound ‎mi-am făcut ‎eu oficial debutul,
‎aș spune că e ‎cel mai subapreciat film al tău.
‎Ăsta e filmul de debut al lui Bobby Jr.?
‎Exact.
‎- La ce vârstă? Era bebeluș? ‎- Să vedem… Era în 1970.
‎Deci avea… cinci ani.
‎Cred că i-am cerut să joace ‎fiindcă nu i-am găsit bonă
‎și știam că urmează acel rol.
‎Și l-am chemat. A fost ușor.
‎Tornada m-a speriat atât de tare, ‎încât mi-a dispărut părul.
‎Ai păr pe boașe?
‎Mi-e frică să mă uit.
‎Nu știam ce însemna acea replică primită.
‎„Ai păr pe boașe?”
‎- Zisă chelului. ‎- Da.
‎- Câinelui fără păr. ‎- O rasă mexicană cheală, nu?
‎Da.
‎A părut timid când a spus-o, ‎dar s-a potrivit perfect.
‎N-a fost nevoie de altă dublă.
‎Dă-mi-l!
‎Când l-ai pus pe Robert ‎în fața obiectivului, l-ai recunoscut ca…
‎Toată lumea.
‎Toți m-au întrebat: „De unde l-ai găsit?”
‎Prima dată înseamnă totul.
‎Se vedea că știa ce face.
‎Nu avea nevoie de ajutorul meu. ‎Era posedat.
‎Dansa step în parcarea casei
‎și am știut că n-are nevoie de școală.
‎Urma să fie actor.
‎Când vedeam camerele de filmat,
‎le percepeam drept timp petrecut cu tata.
‎Uneori, trecea pe acolo,
‎se ducea să ia o cameră video ‎și zicea: „Nu mișca!”
‎Mai că mă speria.
‎Probabil că simțeam la fel ca Exton,
‎care fuge pe fundal ‎și mă stropește cu apă din piscină.
‎El mă întreabă:
‎„Mai turnăm și mâine filmul?”
‎Aici sunt Robert și soră-sa ‎bătându-se în bucătărie.
‎Eram și eu acolo, ‎în spatele camerei de filmat,
‎nu mă gândeam la nimic. ‎Brusc, a izbucnit asta.
‎Cum era Sr. ca tată?
‎Complicat. Cam toată atenția lui
‎era concentrată pe procesul ‎de a-și găsi muza.
‎Știam că nu eram ca alte familii.
‎Îl luam cu mine la filme ‎care mi se păreau interesante
‎și nu mă gândeam că e copil.
‎De fapt, la un film ‎nu m-au lăsat să intru.
‎La Grande Bouffe.
‎Patru italieni se întâlnesc anual ‎și se hrănesc unii pe alții.
‎Totul scapă de sub control. E dezgustător.
‎Am uitat că era Robert cu mine ‎și m-am dus să-l văd.
‎Cel care verifica biletele zice: ‎„El n-are voie. E film de adulți.”
‎Zic: „Haide!”
‎L-am sunat pe distribuitor,
‎care a zis: „Dă-mi-l la telefon! ‎Cum îndrăznește?”
‎Și tot așa.
‎Cel cu biletele a răspuns la telefon ‎și zis că putem intra.
‎Hai s-o zic așa: nu ne uitam la ‎Fantasia.
‎De fapt, l-am dus la ‎The Harder They Come.
‎THE HARDER THEY COME (1972) ‎REGIA: PERRY HENZELL
‎Am intrat și ploua în ziua aia. ‎Curgea apă din tavan.
‎Stăteam pe spătarele scaunelor.
‎Când am plecat de acolo, am zis:
‎„Am fost singurii din cinematograf!”
‎Cumva, era și mai bine așa.
‎Îmi amintesc multe cinematografe ‎ciudate și murdare,
‎dar ideea principală era ‎că filmele ne uneau
‎și o mai fac și astăzi.
‎Mai am destule.
‎Asta, dacă nu se spânzură ‎cu firul de la microfon.
‎Te deranjează dacă filmăm și echipa?
‎- Deloc. ‎- Cum așa?
‎Fiindcă așa va ști toată lumea ‎că noi știm ce facem.
‎Corect.
‎N-o părea așa, dar noi știm ce facem.
‎E destul de clar că știm ce facem, nu?
‎Trebuie să știm ceva.
‎Aici putem vorbi despre trei generații de…
‎Sâcâitori.
‎De sâcâitori.
‎Ce-ți spun eu ție când mă calci pe nervi?
‎Hei, nu fi sâcâitor!
‎Și asta vine din ce-mi spunea tata.
‎Pentru prima oară, spune-i tatei ‎să nu fie sâcâitor! Cu convingere!
‎Hei, nu fi sâcâitor!
‎- Aia e! ‎- Tu să nu fii sâcâitor!
‎Noi trei o să bem repede un espresso.
‎Eu beau cafea.
‎Poți gusta de la mine, ‎dar să nu-i spui mamei!
‎Nu-i spun niciodată.
‎Uite una tare!
‎Așa mi-l amintesc eu pe Sr. din 1971.
‎Eram de vârsta lui Exton.
‎El e tata și ea e mama mea, Elsie.
‎Și a mai fost o dublă.
‎Asta e din ‎Greaser's.
‎E din ‎Greaser's Palace, ‎da.
‎Sfinția ta, lasă-mă să văd!
‎- Mesia. ‎- Mesia!
‎Dacă simți, te vindeci.
‎Mă pot târî din nou!
‎Cum de a apărut ‎Greaser's?
‎O doamnă voia să fac un film. ‎M-a întrebat ce vreau să fac.
‎Zic: „Tatăl, Fiul și Sfântul Duh ‎apar într-un western.”
‎Zice: „Scrie-l!”
‎I l-a dat soțului ei, ‎care era plin de bani.
‎El l-a citit și mi-a zis: ‎„Facem bani din ăsta?”
‎Zic: „Nu cred.” Tipul îi zice nevestei: ‎„E șarmant. Dă-i banii!”
‎Măcar mi-a spus cinstit ‎ce gândea cu adevărat.
‎Nu părea că un western în care apare ‎un soi de Hristos cu parașuta
‎va face vreun sfanț.
‎Aici ai putut profita de peisaje.
‎Cinematografia devine tot mai rafinată,
‎ai cascadori, ai roți la căruțe
‎și ai construit palatul lui Greaser,
‎ca apoi să-l arunci în aer.
‎Nu ne supune îndoielii și speculațiilor!
‎Spune-ne pentru ce ai venit!
‎Știu că-ți place să lași asistența ‎să găsească sensul,
‎dar acel film are ‎mesaje spirituale foarte profunde
‎pe care și acum, ca adult, ‎încerc să le descifrez.
‎Mă bucur că ai zis-o tu.
‎Bob, ce mai faci?
‎Mă simt bine.
‎NANCY CONNOR ‎SORA LUI SR.
‎Îl știm drept provocator ‎prin filmele sale,
‎dar există ceva surprinzător ‎ce ne poți spune, ca soră a lui?
‎Mereu spun că eu îl consider inocent. ‎E un om inocent.
‎- Asta-i nouă! ‎- Și purist.
‎- E de bine. ‎- Nu, pe bune. Chiar ești.
‎Inclusiv ca persoană.
‎Are un umor lipsit de respect, ‎dar dezvăluie multe. E foarte cinstit.
‎Ia-mă în brațe!
‎- Când l-ai văzut pe Robert Jr…. ‎- Da.
‎…ai văzut asemănări între tată și fiu?
‎Da, clar.
‎Cred că Robert a preluat mult ‎din umorul tatălui său.
‎Da, dar și mama lui ‎te făcea să te tăvălești pe jos.
‎Ce mai faci?
‎Tu ești Fecioara Maria?
‎Spune-mi doar „Mary”!
‎Elsie Downey era o mare actriță
‎care ar fi putut face ‎lucruri incredibile singură,
‎dar a ales să lucreze cu soțul ei.
‎Era foarte talentată și simpatică.
‎Cea mai dulce persoană ‎pe ai cunoscut-o vreodată.
‎Problema cu filmele de buget
‎e că toată acțiunea ‎e în spatele obiectivului.
‎A fost clar de la început, cu Elsie,
‎cum veți face aceste filme împreună?
‎Nu, am cunoscut-o dinainte să fac filme.
‎Eram în piese din teatre necunoscute.
‎Când s-au cunoscut, a fost ca o…
‎S-a terminat. Se înțelegeau reciproc.
‎Râdeau. Ne făceau și pe noi să râdem.
‎Ea avea un talent natural la comedie.
‎Iar Robert, născut din acest cuplu,
‎trebuia să devină cine este.
‎Ca actor, ai învățat ceva de la mama ta?
‎Cam totul, da.
‎Am văzut-o sub regia tatei.
‎Era foarte devotată
‎oricărei prostii creative îi venea lui.
‎Îmi amintesc că filmam ‎Greaser's Palace
‎și se tot cățăra pe niște dune.
‎Nu avea probleme cu rolurile solicitante.
‎- I-ai dat multe roluri? ‎- Oriunde puteam. Făcea orice.
‎Încerca orice. Știa ce are de făcut.
‎E momentul când descoperă ‎că i-a murit fiul.
‎Aici e Elsie ca mamă în ‎Greaser's Palace.
‎Nu-și poate găsi fiul, jucat de Robert.
‎Am jucat un băiețel ‎căruia Dumnezeu îi taie beregata
‎și e găsit de mama lui.
‎La finalul filmului, e readus la viață.
‎Cred că abia aștepta ‎să aibă o scenă cu mama lui.
‎Am fost mândru de ‎Greaser's.
‎Eram destul de mare să știu că-s în el.
‎Încep să mă simt ca un răsfățat ‎din familie de artiști.
‎Ne-am distrat. Vreau să-ți mulțumesc. ‎Ne-ai scos din oraș.
‎A fost distractiv.
‎- Erau vremuri fericite? ‎- Da.
‎Și apoi s-au dus pe copcă.
‎Am ajuns la intersecție
‎cu prafurile pe la nas!
‎Ce sfat ți-ai da pentru acel moment?
‎Nu te atinge de droguri!
‎Îți dau ceva de lucru.
‎Două tone de turcoaz ‎livrate diseară la Taos.
‎Secvența omonimă titlului
‎seamănă cu un film cu spargeri.
‎Se adună diverse personaje,
‎dar vine un tip în costum de scafandru.
‎Își desface centura de halterofil și zice: ‎„Dar Larry? Lui îi plac ‎tacos.”
‎Și își desface centura.
‎Încerca să transcendă
‎până și ideea de a fi considerat un film.
‎Tu ai zis că scenariul e, ‎practic, saxofonul lui Sanborn.
‎Mi se pare deja la un alt nivel.
‎- Așa e. Poți urmări saxofonul. ‎- Da.
‎Dacă vrei să te agăți de ceva.
‎Eliberează-ți mintea și corpul!
‎Eliberează-ți portofelul!
‎Filmul ăsta a fost ‎tare ciudat și dezlânat.
‎Filmam vreo oră și plecam acasă.
‎Fiindcă eram obosit sau făcut praf, ‎ce-o fi fost.
‎Cred că planul final nu era la locul lui.
‎Poate asta justifica drogurile.
‎Tata a stat la subsol cu editorul lui,
‎aparent, timp de doi ani.
‎Mă gândeam că stau foarte mult timp ‎la postproducție.
‎Știam ce se întâmpla acolo, jos.
‎A fost o epocă de distracție? De chin?
‎Eram dependent de droguri. ‎În principal cocaină și marijuana.
‎Nebunie totală.
‎Bine!
‎Știam că munca devenise mai mult o scuză.
‎La scurt timp, ‎părinții mei s-au despărțit.
‎Întoarce-te și fă „la revedere” ‎cu umbrela!
‎Ia-ți adio și intră, pa!
‎Pa-pa!
‎- Nopticică plăcută! ‎- Nopticică plăcută!
‎Deși ne-am despărțit, vorbeam deseori.
‎- Noapte bună! ‎- Noapte bună!
‎- Și nopticică plăcută! ‎- Noptici…
‎Da, îmi amintesc multe.
‎Inspiră adânc!
‎Și întinde-te spre spate!
‎Și trage din nou!
‎Respiri, da?
‎Așa sper.
‎Da.
‎La început, era cam rigid.
‎Da, e bine spus așa.
‎Îl invocăm adesea pe Dumnezeu, nu?
‎Gen: „Vai, Doamne, încă o genuflexiune!”
‎sau „Doamne, încă o țelină!”
‎E foarte amuzant.
‎- Unde e tipul? ‎- Încă nu l-am văzut.
‎De câte ori văd prima pagină de la ‎Times,
‎întreb: „Boul ăsta unde e?”
‎- E binișor. ‎- E super.
‎Atunci, unde? Avem libertate.
‎Mai e ceva unde ai tăiat?
‎Aici avem…
‎Robert o fi crezut el ceva. ‎E un tip care face exerciții.
‎Poate s-a gândit: ‎„Nu vreau să ajung ca tata.”
‎Nu e rău.
‎O adăugăm?
‎Da.
‎VERSIUNEA LUI SR.
‎Cine știa că vom trece podul ‎pe care nu-l trecusem azi
‎fiindcă mă gândeam că scap de mers? ‎Și uite-ne acum!
‎- Îți place New Yorkul? ‎- Da.
‎Aici am inspirație.
‎Cum să faci filme în Los Angeles? ‎Am văzut toate cadrele posibile.
‎Același colț, aceeași autostradă.
‎Aici, toate sunt diferite.
‎Ia uite aici!
‎Iisuse!
‎Uitați-vă la lumina de acum! Ce nebunie!
‎Asta cere o panoramică de 360.
‎Nu e trepiedul bun.
‎Un alt lucru bun la orice proiect ‎în New York, dacă asta vrei,
‎e ca, ocazional, să lași acel sunet real ‎despre care vorbeam.
‎Dă-l mai tare și nu spune nimic!
‎Ascultă-l, și atât!
‎Și apoi?
‎Mă uit aici, să văd dacă am ceva.
‎Vom vedea.
‎Poate ne inserăm ‎în mijlocul discuției cu Robert.
‎Poate.
‎Da, să încercăm!
‎Alo, tată, tu ești?
‎Da.
‎Băiețel, tu ești?
‎Băiețelul la telefon.
‎Bună!
‎Despre ce vrem să vorbim?
‎Să vorbim despre Los Angeles azi!
‎- Doamne! ‎- Îmi pare rău.
‎O să facem de toate.
‎Dumnezeule!
‎Când ajungi aici pentru prima dată,
‎e romantic, datorită literaturii.
‎Dar afli în curând că e doar gura de ei.
‎„Vrem să facem un film cu tine” ‎și așa mai departe.
‎„Să vedem cum merge” și tot așa.
‎De obicei, prima întrebare pusă ‎când faci un film e:
‎„Crezi că va face bani?”
‎Prietenii mei ziceau: „Ai pus-o.”
‎Sunteți proscriși,
‎rușinea familiilor ‎și comunităților voastre.
‎Jenanți.
‎Vreo problemă, băiete?
‎E doar răcoare aici.
‎Vrei să zici: „E cam răcoare aici, dle”?
‎- Da, dle. ‎- Atunci, zi-o!
‎E cam răcoare aici, dle.
‎- Mai spune-o! ‎- E cam răcoare aici, dle.
‎- Din nou! ‎- E cam răcoare aici, dle.
‎Asta mi s-a părut că aud.
‎A fost ‎Up the Academy ‎primul tău film de studio?
‎Da. Un dezastru.
‎Și mă gândeam: „Scoateți-mă de aici!”
‎Spune-mi totul!
‎Trebuia să fie ‎o academie militară pentru copii.
‎Scenariul era despre puști de 16 ani. ‎Ar fi mai eficient dacă ar avea zece ani.
‎A zis: „Copiii să fie copii. ‎Să nu distribuim adolescenți.”
‎Ar fi fost un coșmar și deloc practic.
‎L-ar fi lăsat studioul? Nu.
‎Au zis: „Ești nebun?”
‎Zic: „Cum adică? ‎Vreau doar să schimb vârsta.”
‎„Aici n-o să faci asta.”
‎Am învățat să mă înțeleg cu ceilalți ‎făcând ce mi s-a cerut.
‎Să mori tu!
‎Până atunci, el fusese oarecum protejat.
‎Lumea știa că e special
‎și voiau să-l ajute să facă versiunea lui.
‎A avut și el ‎o singură experiență reală de studio,
‎în care ți se spune ce poți face și ce nu.
‎Dacă ești artist, e devastator.
‎Cred că s-a gândit: „Bine, dăm petrecere!
‎Veți primi filmul de Robert Downey ‎pe care-l meritați.”
‎Un tip a zis: „Dacă mai vorbești așa, ‎te concediem
‎și nu mai faci tu versiunea finală, ‎orice-ar fi.”
‎Zic: „Din partea mea, e bine,
‎doar să am eu ‎versiunea finală a cocainei.”
‎Și acolo era să-mi găsesc sfârșitul.
‎- Te durea fix în cur, nu? ‎- Fix.
‎Cum ai descrie acea perioadă?
‎Cincisprezece ani de nebunie totală.
‎Frate…
‎Cred că am greși dacă n-am discuta ‎despre efectele asupra mea.
‎Ce mi-ar plăcea să ratez discuția aia!
‎LESS THAN ZERO (1987) ‎REGIA: MAREK KANIEVSKA
‎Când am filmat ‎Less Than Zero,
‎era perioada când am început să…
‎Evident, pentru mine
‎nu era autobiografic,
‎dar erau elementele comune ‎ale anilor '80, tinerii, drogurile.
‎Când ai aflat că face filmul, cum a fost?
‎Haios. Mi-a zis: ‎„Am primit un rol într-un film pe bune.”
‎Nu poți rămâne aici.
‎Trăiește unde vrei, dar nu aici!
‎- Sunt fiul tău. Dorm aici. ‎- Afară! Chem poliția.
‎Dar mi-a plăcut.
‎E dificil, dar e grozav.
‎Era o epocă nebună.
‎Acea lume se leagă strâns de creativitate.
‎Cu toții luam substanțe ‎care ne alterau conștiința.
‎Eu mai mult mă jucam. ‎Fie încercam să mă alin singur,
‎fie să rămân mereu mangă,
‎în loc să înfrunt faptul ‎că lucrurile o cam luaseră razna.
‎Sincer, când mă uit în urmă, ‎preponderent îmi zic:
‎„E șocant că am terminat vreun film.”
‎Dar asta n-a oprit familia Downey.
‎Reed, mai lași mâncarea?
‎Avem de plătit chiria. ‎Trebuie să muncim. Hai!
‎- Muncim, apoi mâncăm, da? Hai! ‎- Bine.
‎- Abia am făcut salata! ‎- Lasă-mă cu salatele!
‎Filmul n-ar fi fost făcut fără el. Asta e.
‎- A devenit un mare star de cinema. ‎- Da.
‎Dar mai acceptă indicații?
‎Îi place să se prostească. Da.
‎- Trebuie să plec. ‎- Bine, dragule, fă ce trebuie!
‎Spiritul familial era prezent,
‎oamenii se distrau, ‎iar asta se vede pe ecran.
‎Mă bucur. Așa era.
‎Și a fost o perioadă bună pentru mine, ‎fiindcă am cunoscut-o pe Laura.
‎Nu mă faci tu pe mine, răhățel!
‎Cred că Sr. se temea ‎că sunt o actriță proastă,
‎așa că a zis: „Bagă un accent, ‎poate nu se prinde nimeni!”
‎Nu e adevărat.
‎Slavă Domnului pentru Laura Ernst!
‎Da, de acord.
‎Ea a apărut
‎și cred că avea fix energia ‎care-ți era necesară
‎în acel moment al vieții tale.
‎Mi se părea că ai devenit mai sănătos
‎și ai început să ai grijă de tine
‎și să îți faci un rost ‎departe de viața dominată de droguri
‎în care eram blocați toți.
‎- Bună, tată! ‎- Bună!
‎Și mi-o amintesc foarte profund.
‎Făceam diverse chestii ‎și mi se părea o ipocrizie
‎să nu participe și copiii noștri ‎la marijuana și alte de-astea.
‎Ni se părea drăguț să-i lăsăm să fumeze.
‎A fost o idioțenie din partea tuturor ‎să împărtășim asta cu copiii noștri.
‎Mă bucur doar că e aici.
‎Asta e tot.
‎- Te-ai temut că nu va mai fi? ‎- De multe ori.
‎Deși mi-a luat încă vreo 20 de ani ‎să îmi pun viața în ordine,
‎tu și Laura ați devenit ‎o forță stabilă pentru mine.
‎Ce-ți amintești despre acei ani cu Laura?
‎Multe, fiindcă s-a îmbolnăvit.
‎Erai cu ea când a primit diagnosticul ‎de scleroză laterală amiotrofică?
‎Da.
‎Cum procesezi asta ‎alături de partenerul de viață?
‎Era momentul să mă maturizez.
‎Să pun pe altcineva pe primul loc.
‎Am stat o vreme cu el ‎și cu Laura, soția lui.
‎Era mai iubitor și mai tandru cu ea
‎decât orice alt om pe care l-am văzut.
‎A fost o lecție
‎despre cum să-i fii alături ‎cuiva care se stinge.
‎Uneori mă gândesc la…
‎toate lucrurile pentru care ne învinuim ‎sau pe care le-am făcut în alte relații.
‎Să poți avea ocazia să…
‎trăiești sănătos și complet prezent ‎alături de partener.
‎Și să te dedici total în a-i fi alături
‎la fiecare pas al unei boli devastatoare.
‎Și e de necrezut cum ți-a reușit.
‎Așa sper.
‎Boala mea nu e contagioasă.
‎Ce este?
‎SLA, scleroză laterală amiotrofică.
‎Cunoscută și drept boala lui Lou Gehrig.
‎Te iubesc.
‎Încă o mică victimă a lui Dumnezeu.
‎Ca și mine.
‎A fost ca atunci ‎când Chaplin și-a pierdut copilul
‎și următorul lui film ‎s-a intitulat ‎Piciul.
‎A fost un fel prin care el ‎a făcut față durerii din viața personală.
‎La fel ai făcut și tu cu ‎Hugo Pool.
‎Vei învinge boala.
‎Îmi place cum gândești.
‎Filmul tău avea de toate:
‎de la boala Laurei
‎la dependența mea și la reorientarea ta.
‎Dacă tot mă vei îngropa,
‎mă ierți pentru toate drogurile ‎și exemplele proaste pe care ți le las?
‎E un colaj al durerii.
‎Încerci să o depășești cum poți mai bine.
‎Când ai pierdut-o,
‎ai rămas cumpătat. ‎Eu încă eram în boii mei
‎și tu îmi spuneai ‎să rămân lucid, la verticală,
‎să nu renunț și așa mai departe.
‎Aveai și tu destule păcate.
‎Să nu mâncăm… știi tu. ‎Să nu tragem de adevăr.
‎Dar aia a fost ‎o chestie foarte semnificativă.
‎E frumos să o aud așa.
‎O meriți, după câte ai pătimit.
‎Da.
‎Bine. Destule prostii pentru o seară!
‎După filmele proaste ‎pe care le-am regizat în California,
‎prietenii mi-au spus ‎să plec urgent din L.A.
‎I-am zis eu să plece din L.A.?
‎Nu însemna să dispară. ‎Acum nici în vizită nu vine.
‎Nu se urcă în avion.
‎Între New York și L.A.,
‎nu încape îndoială ‎că trebuie să fie în New York.
‎Cred că e mai fericit acolo. ‎Oricine pleacă din L.A. e mai fericit.
‎Tărâmul viselor zdrobite.
‎Poate că New Yorkul ‎e suficient de complicat
‎ca fiecare om să poată fi autentic.
‎Puteți spune că s-a născut ‎să stea la New York.
‎CASA LUI SR. ‎IUNIE 2020
‎Mulți ani trăiască
‎Îi vom spune Bob Sr.
‎Bob Sr. să trăiască
‎La mulți ani
‎Exton, cum e la școală?
‎E bine.
‎- Gustă din cafeaua mea. ‎- Băieți!
‎Bună, Susan!
‎Bună! La mulți ani!
‎Mulțumesc.
‎Serbezi cum se cuvine, Sr.?
‎Da. Are niște prieteni ‎și asociați în vizită.
‎Se distrează.
‎Poate băgăm și niște femei în filmul ăsta.
‎Da.
‎Dacă vrea Susan, ‎poate juca rolul soției tale.
‎Vreau să ofer ‎cât mai multor persoane ocazia
‎să dea audiție pentru acest rol.
‎Dar vom vedea. Putem oricând ‎să revenim la favorita publicului.
‎Apropo, mă gândesc ‎în fiecare zi la tatăl tău.
‎Mulțumesc. Și eu.
‎Și eu.
‎A fost grea prima Zi a Tatălui ‎fără tată.
‎Ce haios era și el!
‎Da.
‎Arăți bine, tată.
‎Mă bucur că atmosfera e destinsă ‎și ești înconjurat de oameni buni…
‎Nu-i cunosc pe niciunul.
‎Să zicem că ajungem iar ‎împreună la Hamptons!
‎Avem de filmat vreo scenă
‎sau de fotografiat ceva ce-ți dorești
‎și nu ai acum în proiect?
‎- Cântecul popular german. ‎- ‎Știam că asta vei zice.
‎Voi face rost de cineva ‎care să mă acompanieze pe melodie
‎și va trebui să vedem unde-l filmăm.
‎- Bună! ‎- Bună! Eu sunt.
‎Tată, ți-l dedic.
‎SEAN HAYES ‎ACTOR, PRODUCĂTOR, ACOMPANIATOR
‎Să încercăm de la început! Iese puțin cam…
‎Când aveam 15 ani, am participat ‎la solourile muzicale de la Kiwanis.
‎Cântam ‎Fischerweise, ‎de Schubert.
‎Prima dată când tata a luat în seamă ‎și a apreciat ceva ce făceam eu
‎în afara filmelor lui.
‎Cred că am luat mențiune specială.
‎Și e o activitate ‎la care m-am reîntors de câteva ori.
‎Spune-ne ce reacție a avut!
‎Părea mulțumit.
‎- Da? ‎- Da.
‎Și cum ți-a schimbat asta viața ulterior?
‎Are un aer nostalgic.
‎Cântecul are o frumusețe a lui.
‎Și mai e și punctul țăcănit de vedere ‎al tatălui meu.
‎Dintre toate lucrurile ‎de care și-ar fi putut aminti
‎și să vrea să le repet… după 40 de ani!
‎Ar servi enorm filmului
‎dacă ai apărea brusc de după un copac…
‎- Da. ‎- …cântând asta.
‎Hai încă o dată!
‎REALIZATORII AU MUTAT APARATURA DE EDITARE ‎ÎN DORMITORUL LUI
‎…viața mea
‎- Începem. ‎- De data asta, o să-mi iasă.
‎Totul pare înduioșător de narcisic.
‎Are scena asta loc în versiunea noastră?
‎Absolut.
‎- Poți să mai lași asta? ‎- S-o repet, adică?
‎Nu, doar mă bucur de ea.
‎Să încerc!
‎S-a concentrat total pe editare.
‎A stat treaz ore întregi,
‎ceva ce nu mai făcuse de mult.
‎Pentru el, e o mare sursă de bucurie. ‎Chiar este.
‎Înseamnă totul pentru el.
‎- E binișor. ‎- Vreau s-o mai văd o dată.
‎Să vedem!
‎Te-ai schimbat, ca regizor, ‎sau creezi tot la fel?
‎Bună întrebare! Chiar nu știu.
‎Care e ultimul tău film?
‎Un documentar din Philadelphia ‎la care țin foarte mult.
‎E despre un parc numit Rittenhouse Square.
‎După ce am stat prin parc ‎și am văzut personajele ciudate,
‎am zis: „Mă bag!”
‎Am petrecut un an acolo, ‎ca să surprindem diversele anotimpuri,
‎și am studiat oamenii.
‎Am învățat un lucru.
‎Să avem încredere, ‎că se poate întâmpla orice.
‎Și, ce să vezi, în prima zi ‎am dat peste o violonistă de zece ani.
‎Era minunată ‎și a devenit personajul principal
‎al întregului an în parc.
‎Cum s-a comparat documentarul ‎cu celelalte filme ale tale?
‎Cum ziceam, mi-a plăcut ideea ‎că nu știi ce se va întâmpla.
‎CASA LUI JR.
‎AUGUST 2020
‎Sr. se confruntă ‎cu o boală absolut oribilă
‎prin care l-am văzut și pe tata trecând,
‎așa că, la momentul ăsta, ‎ne bucurăm doar de timpul rămas.
‎Nu știu dacă Sr. s-a împăcat ‎cu comportamentul lui de atunci
‎sau cum l-a afectat pe Robert.
‎Dar știu acum că e un om ‎care își iubește copilul.
‎E exact ca în ‎Călătoriile lui Sullivan.
‎Pornești să faci ceva real și important.
‎Dar dacă eforturile de până acum ‎au avut exact importanța necesară?
‎Eu o simt ca pe o închidere a cercului
‎întregii chestiuni patriarhale.
‎Și a ne împăca cu ideea
‎că sunt suișuri, coborâșuri ‎și mers în lateral.
‎Iar apoi poți spune: ‎„Gata, acum ești bărbat adult.”
‎Dur și rău, Bob. Dur și rău.
‎Gata și tura asta de editare.
‎SR. ȘI-A TERMINAT PROIECTUL
‎Acum nu-ți mai faci griji ‎când să te întorci.
‎Când s-o întâmpla, atunci va fi.
‎Mulțumesc că ai făcut-o. E mare lucru.
‎Ai făcut o treabă excelentă.
‎Da.
‎Retrospectiv, el spune ‎că a fost o experiență grozavă.
‎El definește producătorul ‎ca pe omul care rezolvă lucruri.
‎MAI 2021
‎Da.
‎Parcurgem cei 145 de km ‎până în oraș. Abia așteaptă.
‎E al treilea an
‎de când facem documentarul cu tăticul.
‎Abia aștept să-l văd pe bunicul.
‎Planul pentru azi
‎e să continuăm ‎să filmăm documentarul cu Sr.
‎În principal, am vrut să vin aici ‎ca să-l văd pe bunicul.
‎Am vrut să îl văd
‎ca să putem avea amintiri împreună.
‎Și…
‎ca, atunci când se va stinge, să pot spune
‎că am petrecut ceva timp cu el.
‎Mulțumesc, dle. ‎Am venit pentru Downey. Mersi.
‎Bună, tati!
‎Oricând preferi să nu filmăm, ne spui.
‎Altfel, stăm cu tine ‎toată ziulica. De lungă.
‎Mă bucur să te văd în persoană.
‎E cald afară?
‎E rece și ploios azi.
‎Se trag cadre bune acum.
‎Exy, oricând ești gata!
‎Îți dăm trei duble ‎ca să-i pui întrebarea, bine?
‎Tu vii aici, îi servești replica.
‎- Bună, Exy! ‎- Bună!
‎E pregătit. În trei, doi, unu, hai!
‎Hei, Sr.!
‎Ai păr pe boașe?
‎Poți repeta întrebarea?
‎- Ai păr pe boașe? ‎- Perfect.
‎Dă-i și tu replica, tată!
‎Exy, zi-i iar, iar tu răspunde-i ‎cu „mi-e frică să mă uit”, ca Larry Wolf!
‎Hei, Sr.!
‎Ai păr pe boașe?
‎Dacă am ce?
‎Refuză să-ți dea răspunsul ‎pe care l-a scris chiar el.
‎- Bun, ești liber. ‎- A fost amuzant.
‎Exy se distrează. ‎E cea mai tare excursie a lui.
‎E printre primele zece, clar.
‎Ai nevoie de ceva?
‎Unde suntem?
‎N-o să-l mai văd o vreme,
‎deci ce mișcare să fac ‎pentru el, pentru mine, ca să…
‎E bizar, fiindcă știu că eu…
‎filmez asta.
‎Ciudat, dar cam asta face familia ta.
‎Voi creați artă din viețile voastre.
‎E ciudat, dar natural.
‎Îmi aduce aminte de vremuri în care ‎orice se întâmpla, haios sau tragic,
‎se întâmpla ‎sub obiectivul camerei de 16 milimetri
‎și putem reflecta la asta peste 40 de ani…
‎- Da. ‎- …când, cumva, va avea sens.
‎Dar mai e și o parte din mine care crede…
‎că voi rata ceva.
‎Da.
‎Doar pentru că timpul ne cam zorește.
‎Simți că trebuie să procesezi ceva anume
‎legat de posibilitatea ‎de a nu-l mai vedea?
‎- Sincer, nu știu. ‎- Da.
‎Mă dezorientează.
‎Dar e un pic prea mult.
‎Chiar este, omule. Chiar e.
‎Partea frumoasă e
‎că de mult n-am mai avut ‎atâta apreciere pentru New York.
‎Am ocazia să-l văd prin ochii lui Exton,
‎cum îl vede a treia generație, ‎și e mișto, știi?
‎Da. Dar observ fără să vreau
‎cât a progresat
‎sistemul lui de sprijin.
‎Tatăl tău a avut o răscoală necesară ‎împotriva unui lucru,
‎iar tu ai crescut cu acea răscoală.
‎- Da. ‎- Te-a lăsat să te droghezi de mic.
‎E cam aiurea.
‎Bătut, dar nu învins.
‎Da. Și iată-ne aici!
‎Te întrebi: „Cum să închei ‎fără să cred că am ratat ceva?”
‎Vrei să-i spui ceva anume?
‎Nu vreau…
‎- Nu vreau să fac ceva greșit. ‎- Da.
‎Tati!
‎Zi-ne un „unu, doi, trei”, ‎ca să-ți verificăm microfonul!
‎- Cine? ‎- „Cine.” Super.
‎Perfect.
‎Cât încă ne vedem și stăm împreună,
‎aș vrea să încercăm ‎să ne apropiem tot mai mult.
‎- Bună idee! ‎- Știi?
‎Voiam să-ți pun niște întrebări despre…
‎- Orice. ‎- Da?
‎Nici nu știu cum să vorbesc ‎despre asta, dar vreau…
‎punctul tău de vedere…
‎înainte să încheiem.
‎Vrei să știe ceva anume copilul tău?
‎Ce e așa de amuzant?
‎Copilul meu are o casă ‎în Hamptons și un copil al lui.
‎Doi copii, trei copii.
‎Și vedem că, dacă alegem
‎zile când lumina nu e grozavă, ‎asta ne face bine.
‎Da.
‎Fiindcă, până filmezi…
‎E un moment bun să faci ‎orice fel de film dorești.
‎Când nu ești prezent aici și acum, ‎unde se duce mintea ta, de obicei?
‎La o perioadă anume?
‎E ceva ce-ți ocupă gândurile?
‎Din câte-mi amintesc,
‎înainte să-ți răspund,
‎aș spune că…
‎boala lui Charlie Parkinson.
‎Am un vis
‎în care lucrez cu un grup de jazz
‎și, în mijlocul ‎unui spectacol pătrunzător,
‎fix când îmi încep soloul,
‎pic lată și mor ‎de boala lui Charlie Parkinson.
‎Tu ai zis-o!
‎Vezi vreun pix pe acolo?
‎Pix? Vrei pix sau creion?
‎Pix.
‎Da.
‎Bătrânul pix.
‎Îți place să pui pixul pe hârtie.
‎Ți-l pot scoate eu, dacă vrei.
‎Poftim!
‎Mulțumesc.
‎- Mâzgălești? ‎- Da.
‎Frumos.
‎Și Robert…
‎fusese…
‎puțin emoționat, ‎fiindcă are de făcut și altele,
‎dar se vede că pe asta se concentrează.
‎Când m-a sunat să-mi ceară să…
‎A zis: „Ia-o încet!”
‎Voi doi vă cunoșteați?
‎Adică eu și Jr.?
‎Da.
‎Da, începem să ne cunoaștem.
‎Probabil că ne ducem acasă în curând.
‎Deși Sr. doarme,
‎stăm acolo puțin, înainte să plecăm?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Cred că-l lăsăm să se odihnească și…
‎o să-l vedem noi
‎ceva mai încolo.
‎Da.
‎Te iubesc, tată.
‎N-am avut un scop clar cu acest proiect.
‎Aveam o idee
‎și știam că o parte obligatorie va fi
‎sfârșitul vieții lui.
‎E o poveste despre tată și fiu? Nu cred.
‎E despre ce înseamnă să fii artist? ‎Nu știu. Poate.
‎E o contemplare a morții?
‎Cred că în asta se transformă,
‎deși nu într-un fel morocănos,
‎ci doar: „Suntem aici, ‎facem chestii și apoi dispărem.”
‎Îl iubesc pentru ceea ce a făcut ‎și pentru ceea ce nu a făcut.
‎A venit!
‎Vă aduc un mesaj.
‎La exact 9,7 km la nord ‎de muntele Skag din Valea Durerii
‎locuiește un monstru diabolic rău.
‎Îl cheamă Cheeseburger De Motel ‎De La Benzinăria Bingo
‎Cu Extra Zgomot De Avion ‎Și Vei Fi Gary Indiana
‎și îi place să-i rănească pe ceilalți.
‎Ultima oară când l-am văzut, Cheeseburger ‎De Motel De La Benzinăria Bingo
‎Cu Extra Zgomot De Avion ‎Și Vei Fi Gary Indiana
‎mi-a spus ce vrea să facă.
‎Vrea să vină până aici ‎și să vă omoare pe absolut toți.
‎Dar i-am zis: „Bingo, ia stai așa!”
‎I-am spus acest lucru ‎pentru că eu cred în voi.
‎Cred că puteți face ce trebuie.
‎Cred că vă puteți ajuta reciproc.
‎Cred că puteți face această lume ‎un loc mai bun.
‎Asta e tot.
‎Luați o carte, dle Greaser! ‎Bun. Puneți-o la loc! Oriunde.
‎- Asta e? ‎- Nu.
‎- Asta? ‎- Nu.
‎- Aceea? ‎- Nu.
‎- Asta? ‎- Nu.
‎- Aceea? ‎- Nu.
‎- Aia e? ‎- Nu.
‎- Aia? ‎- Nu.
‎- Asta? ‎- Nu.
‎- Ailaltă? ‎- Nu.
‎- Aceasta? ‎- Nu.
‎- Asta să fie? ‎- Nu.
‎- Aia e? ‎- Nu.
‎- Asta? ‎- Nu.
‎- Uite-o că vine! ‎- Nu.
‎- Aceasta? ‎- Nu.
‎- Aceea? ‎- Nu.
‎- Asta? ‎- Nu.
‎- Aia să fie? ‎- Nu.
‎- Aceasta? ‎- Nu.
‎- Aceea? ‎- Nu.
‎Subtitrarea: Crina Caliman