Hur borde vi göra?
-Vi? -Ja.
Kan ni få med den här?
Kanske en närbild, eller härifrån och upp.
-Okej? -Får du med det?
Nej, jag kör vidvinkel nu.
Nej, kör tajtare. Det ska ju vara inklippsbilder.
Ja, den här vill man ha tajt. Vi kan köra inklippsbilden nu.
-Säg till när kameran går. -Vi börjar om.
Först rör den sig inte. "Vad fan är det här?" säger du.
-Ja. -Sen börjar den röra sig lite.
"Vänta nu. Den där ormen kanske inte är så dum ändå."
-Pappa, får jag snurra den? -Ja, varsågod.
Det här kan bli vår första samproduktion.
Snyggt. Snyggt!
Den behövde dig.
Och nu, då?
-Efter det här? -Ja.
Vi är inte ens halvvägs till såna idéer.
Vi har bara lite kul och kommer i gång.
-Försiktig med plattorna. -Herregud.
-Hjälp honom, Rogers. -Jag fixar det.
Vi vill inte förlora stjärnan.
Jag är väldigt nyfiken på vem min pappa är här och nu.
För ingen vet hur långt den har kvar.
Vi vet inte hur mycket tid vi har kvar ihop.
Och för mig var han alltid den här enorma figuren.
Länge var jag bara Bob Downeys unge.
Framgången kan komma som en blixt om han inte är försiktig.
Här har vi underground-filmskaparen Robert Downey.
Känner du att du säljer ut när du är med i tv så här?
Nej, för om det inte går bra för filmen får jag inte göra fler.
Jag insåg så fort jag började leka med sånt här
att det var bättre än att jobba.
Ska inte du vara i skolan?
Fan ta dig! Och fan ta etablissemanget!
Och alla som vill göra mig till en del av det oetablerade etablissemanget!
Jag växte upp i en familj där normen var att göra undergroundfilmer.
Det var naturligt att inte interagera med nåt som var mainstream.
Vad var det första du spelade i? Nåt av din pappas projekt?
-Ja. -Och hur gick det för dig?
Sen blev han världens bäst betalda skådespelare.
-Det ville han bli. -Pappa, kom och ta din andel.
Där är en gammal bild på Robert och mig.
Och fotografen sa: "Ska vi inte ta en där ni har var sin motorsåg?"
Och Robert sa: "Dra åt helvete."
Visst funkar titeln Sr.?
Den är bra, men bättre kan vi.
JR:S HEM I EAST HAMPTON JULI 2019
-Var är Sr.? -I huset bakom.
Vi går ut dit. Kom.
Nu ska ni få bevittna avkomman till Sr:s avkomma.
Kasta inte vattenballonger på mitt crew.
Jag gillar att det är hans barn. Och här är hans dotter.
Bra tagning.
Toppen. Rörelse.
Ingen sitter.
Har du sett nån av farfars filmer?
SR:S BARNBARN
Nej, hur så?
För att de är grymma. Vill du se dem nån gång?
-Kanske. -Bara kanske.
Om du måste kasta, så kasta på mig.
Det där är bra.
Avri, vinka. Det är allt vi behöver. En liten vink.
Gud.
Du måste ha blött hår.
Men vad i…
Spruta inte på mig igen. Då jäklar.
Blöt inte ner kameran. Lägg av.
Sr.?
Ditt barnbarn har inga gränser.
Precis som min uppväxt. "Vad du än gör, blöt inte ner kameran."
-Fick ni med det? -Vi fick det.
Vi har inget vi kan använda än, förutom att Exton bjöd på lite action.
-Får jag byta om bara? -Visst.
Tack.
Jag vill visa nåt innan vi gör nåt annat.
-Bara mig? -Nej, Rosemary och dig.
Här har vi henne.
Robert fick idén att göra en dokumentär om sin pappa
och deras gemensamma historia och liv.
Det är många som känner till Robert Downey Jr.,
men inte Robert Downey Sr.
Han ville göra nåt åt den saken.
Vi testar oss fram till nåt vi hoppas blir intressant, och inte det vanliga.
Och en liten exkursion i den där galna grejen
att försöka förstå sin pappa.
Känner du att du förstår honom nu?
Jag misstänker att jag kommer att förstå mer när vi är klara.
Man kommer tillbaka, vilket nog blir startpunkten,
till Robert och Rosemary i soffan, och så tar vi det därifrån.
-Vi gör samma sak, fast där ute. -Visst.
-"Hur länge har ni varit gifta?" -Den är min, va?
-Ja. -Ja.
-Hur länge har du och pappa varit gifta? -I 1 500 år.
Jag tycker att vi ska byta plats.
Ja. Vi sätter henne i mitten.
Såja.
-Hur länge har ni varit gifta? -I 1 500 år.
Jösses.
-Blev det bättre den här gången? -Hon tittade upp ditåt i mitten.
Du har rätt. Vi tar om det. Tagning tre. Öppningsscenen.
Han skulle hellre göra en film om nåt annat
än att låta nån göra en dokumentär om honom.
Så kompromissen är att han gör sin egen version.
Hur länge har ni varit gifta?
I 1 500 år i juli.
-Herregud. -Ja.
-Grattis till jubileet. I förskott. -Tack.
-Jag är nöjd. -Okej.
Det där är förresten hans sätt att regissera.
Jag lade fram det så här:
"Pappa, den här auktoriserade dokumentären vi gör om dig
finansierar på sätt och vis den här konstfilmen som du gör."
Och han verkar okej med det.
Fick ni med det? Bra. Det gjorde hela dagen värd besväret.
Det var kul.
Allt visuellt man gillar sparar man.
Man vet aldrig. Det kan hamna där man inte väntar sig det.
Vem var det som sa: "En bild är värd tusen ord?"
Om det är en bra bild.
Sr. är en av de bästa kommentatorerna till fotografier eller gatuscener
som man kan hitta.
Fast på ett typiskt manligt, macho sätt från mitten av förra århundradet.
Ofta är det: "Kolla vilket as."
Kolla vilket gäng.
Vad är det som händer?
Ett AA-möte.
"Vi tar ett glas. Ingen behöver få veta."
Kolla i fönstret där.
Det borde stå nån på andra sidan som viger några som står utanför.
Kanske.
Här har vi hörnet. Det brukade vara lägenheter här. Här var det.
Jag vet inte, men vi kanske kan börja där. Sen kommer dialogen in och visar det här.
Okej.
På 116 University låg tre före detta industrilokaler.
Vi bodde i den näst högst upp.
JR:S BARNDOMSHEM
Inget finns kvar.
-Kände du dig vuxen? Du hade ju barn. -Nej.
Nej, det var nog problemet.
Jag vet inte vad Robert tyckte, men det var annorlunda.
-Gjorde du nån film när ni bodde här? -Javisst.
"Downey kortfilm"? Jag vet inte vad det är.
De här kan jag slänga.
Jag tänker att jag vill gå igenom mina filmer
och välja ut scener som kommer att funka i det ni gör.
Det är det viktigaste av allt.
Det här var intressant.
Vi börjar med den här.
Där har vi den.
-Jag älskar dig, Walter. -Vi ses sen.
Jag älskar dig mer än nåt annat.
Jag älskar dig också, mamma.
Den är bra.
-Skrev du den? -Ja.
Det var så vi började.
-Din karriär? -Hela jävla grejen.
REGI: ROBERT DOWNEY SR.
Du vet, Walter, att du kan få vad du vill här i livet.
Jag antar att det enda jag verkligen vill ha är dig.
Chafed Elbows är en film om en konstig typ
som gifter sig med sin mor och går på bidrag.
Det är ett ode till Oidipus.
Min mamma gillade verkligen inte Chafed Elbows.
Jädrar.
Jag sa: "Det är bara en film." Hon sa: "Det spelar ingen roll.
Hur vågar du?"
Vi roade oss och klurade ut hur man ställde in fokus på kameran.
Ingen av oss trodde att det här skulle ha nån publik.
Jag vet att det är lammkött, men det är i alla fall mitt lamm.
Plötsligt fick jag en liten recension i New York Times.
Dagen därpå ringlade sig kön runt hörnet. För den här lilla 16 mm-filmen.
Vad inspirerade dig att göra filmerna?
Det var unikt. Det var annorlunda.
Var annars skulle man hitta på att göra film utan att ha gjort nån förut?
Ett ögonblick. Hör du?
-Det passar. -Sirenen?
-Ja. -Okej.
Försökte folk hitta nåt budskap i dina filmer?
Herregud. Det hoppas jag inte.
-Har ni nåt emot att jag gör er sällskap? -Kom hit, gullet.
Jaså? Jag ska bara dra av mig paltorna här.
Flytta på dig, grabben. Släpp in mig.
Vi visste inte vad vi gjorde, men filmerna började bli bättre.
Eller konstigare.
REGI: ROBERT DOWNEY SR.
Efter Chafed Elbows började Sr. och min mamma Elsie skriva jämt.
Det har varit en väldigt kreativ dag.
Det var ett flöde av människor i huset som kom för dagstagningar och att skriva.
Tiden jag tillbringade ihop med honom var helt underbart, ljuvligt galen.
Jag är mitt i ett nervöst sammanbrott!
Ha det nån annanstans. Vi är upptagna här!
Vilken udda humor.
Han var verkligen sin egen.
Han var sin egen konstnär.
Det finns nån sorts välvillig nihilism i hans arbete.
Det var så fritt. Man visste inte vart handlingen skulle ta vägen,
om det ens fanns nån handling.
Man hade känslan av att varje ögonblick fick spela ut sig självt,
tills man skrattade hysteriskt.
De flyttade min lilla spjälsäng
in till stället där de visade dagstagningar.
Så jag vande mig vid att somna till ljudet av klappor.
Det var som om jag blev programmerad.
Här har vi Robert i en spjälsäng.
-Satte du honom där? -Det måste ha varit jag.
Jag minns kakafonin av kreativitet.
Mycket cigarretter, gräs och sprit, men framför allt skratt.
Om du inte ger mig de 12 vätebomberna så tar jag ditt guld.
Just det! Tolv vätebomber, annars tar jag guldet!
Bland det bästa med honom som filmskapare och regissör
var att jag fick släppa loss.
Jag kunde lägga till några improviserade ord eller gester,
och han sa: "Jag förstår det inte, men jag älskar det."
Jag vet inte hur han satte rollerna. Jag förstod det inte.
De kändes inte som skådisar. Vad var de?
Det var som om han hade hittat några fyllon i slumkvarteren.
Men de var underbara.
Ett underbart gäng som inte såg ut som skådisar.
Vad händer här?
Nånstans måste man dra gränsen.
Om det var nåt som kändes skumt
var det att vi pendlade mellan "vi är täta" och "vi är panka!"
Det var aldrig: "Nu är det stabilt."
Och med "täta" menar jag 500 dollar på banken.
Vi är redo att rulla här.
En gjorde jag med bara stillbilder, för vi hade inte råd med film.
Du kan inte regissera.
Utan mig hade ni varit arbetslösa, som de andra undergroundfilm-dräggen.
De tidiga gjordes så billigt.
Jag tog nåt påhugg för att få klart dem.
Allt var precis stabilt nog för att en väldigt karismatisk snubbe
med annorlunda idéer och nyfikenhet
skulle kunna skapa en ny standard för filmskapande.
Och han har nog bevarat den nyfikenheten till långt in på ålderns höst.
SR. FORTSÄTTER FILMA SITT PROJEKT
Där är den.
Ser du den?
Det är betryggande på nåt sätt att se sånt i en stad.
Om man skulle presentera den här scenen
undrar jag om man skulle
tilta från en byggnad till det här, eller upp från nånting här.
Jag vet inte. Kanske båda?
Det är en intressant bild. Wow. Som en western.
Titta på dem. Det är nio stycken.
Hur kunde alla de komma ut ur en…and?
Kolla hur mamman håller koll på stället.
-Minns du änderna du filmade? -Ja.
De har växt. De är stora.
Vi kan titta i eftermiddag om du vill. De är stora.
Jag hoppas att ni är lika nöjda med materialet som jag är.
Man behöver grejer som handlar om annat än film, för balansen.
-Att det inte bara handlar om filmerna? -Ja.
-Vem är den här snubben? -Exakt.
Vem är den här snubben?
Det får jag aldrig veta.
Där har vi dem.
Herregud.
Wow.
Jag har aldrig sett när det är en pytteliten och sen en stor
under ett och samma liv.
-Jag blir yr. -Oj, jäklar.
-Kan du gå till bänken? -Ja.
Okej.
-Herregud. -Det var nära ögat.
Jäklar.
Hur ska han komma upp sen?
-Jag klarar mig. -Kan du gå upp?
Så länge du håller dig relativt nära klarar jag mig.
Jag måste nog acceptera tanken på mitt problem
och klippa till darrningarna som jag får ibland.
Ser du det där?
Och när Rosemary ser det hända på en restaurang eller nåt så bara…
Då gör jag så här.
Det lugnar ner det.
Vad är det?
Parkinsons.
NÄRBILD AV SKAKANDE HAND (JAG SLÅR TILL DEN)
Jag tänkte bara, du vet…
Jag måste äta på ett visst sätt nu, annars hamnar skiten över hela golvet. Så…
Så är det bara.
-God morgon. -Hej!
-Hur är läget? -Ibland undrar jag.
Berätta allt. Hur har du haft det?
Okej.
Är det en kamp? Är det utmanande? Är det konstigt? Är det läskigt?
Det kan vara allt det där.
Jag tycker att det ska vara en del av filmen.
-Jag gillar att du har det här projektet. -Jag också.
Jag vet inte varför, men det är kreativt och lugnande på så många plan.
Verkligen.
Det är spännande, för det liknar inget annat.
SR. BESÖKER EN INSPELNINGSPLATS FÖR SITT PROJEKT
Okej.
Med Parkinsons förlorar man nåt litet varje dag.
Men han är så fokuserad på den här filmen.
Det ger honom uppenbarligen energi och han tycker att det är spännande.
Det ligger på vänster sida om det är den här gatan.
Här kan det nog vara.
Det kan vara här.
Var är vi, Bob?
Great Jones Alley.
Inte Grace Jones.
Vi betalade en uteliggare 50 dollar för att ligga där i en hög av depression.
Sen spelade vi in scenen.
När vi var klara sa han: "Vi tar det igen, vetja."
Det var fint. Det minns jag.
Wow.
Vad var det för scen?
Det var en scen där hon gjorde reklam för en…
Hon var så snygg att ingen brydde sig om vad det var.
Man kan inte äta en luftkonditionerare.
Jag bestämde mig för att göra en film om en reklambyrå.
Det är nog det snabbaste jag har skrivit nåt. Jag hade så kul.
Om vi använder kreativt förspel
innan vi penetrerar
så kommer vi f…
Förbigå?
Ser ut som?
Låter som.
Hur många stavelser, Mario?
Det handlar om en vit reklambyrå vars vd dör av en hjärtattack.
Styrelsen tar hans ringar och klocka och sånt.
Sen måste de välja en ny vd.
Man får inte rösta på sig själv, så alla röstar på byråns enda svarta kille
då de inte tror att nån annan gör det, och han vinner.
-Swope. -Det är vad pappa hade velat.
Han diggade dig verkligen.
Din farsa var en åsna.
Sen reser han sig upp och säger: "Jag ska göra minimala ändringar."
Jag tänker inte röra om i grytan. Att röra om i grytan är fan lamt.
Man slänger bort grytan.
I nästa klipp ser man 40 svarta personer, och så börjar filmen.
Jag har hört att filmen är kul. Det hade jag sagt oavsett.
-Men det har jag. -Jag hoppas att den är mer än kul.
-Jaså? -Jag hoppas att den har sting också.
Det funkar inte som fönsterputs.
Vi häller ner sojabönor för protein och säljer det som läsk i ghettot.
Som du driver stället blir det ingen revolution av.
När ska det hända nåt?
Bossen kom till mitt under uppståndelsen kring medborgarrättsrörelsen.
Hur fick du den idén?
Jag hade ett jobb
och den svarta killen bredvid mig sa:
"Du tjänar mer än jag fast vi gör samma sak."
-Okej. -Det gick jag i gång på.
Om du får högre lön kommer alla vilja ha det.
Och får de högre lön är vi tillbaka där vi började.
Jag trodde inte att nån skulle gå och se den, men jag hade noll koll.
BOSSEN GÖR RENT HUS!
ROLIG, OMOGEN, BRILJANT,
OBSCEN, RÖRIG, OTROLIG, OBEGRIPLIG OCH RELEVANT
Det verkade vara nåt som hände, som följde med i de sociala frågorna
och det som filmen var.
Så den speglade det på ett bra sätt.
Det handlade inte så mycket om filmen som om samhället.
Om alla bara kunde lära sig att ha en humoristisk självdistans
skulle vi kunna komma över mycket allvarliga saker.
Vi skulle kunna närma oss viktiga frågor på ett annat sätt.
Sånt som krig, fattigdom och allt som händer.
DEN VAR FÖRFÄRLIG. JAG ÄLSKADE DEN
DEN MEST STÖTANDE FILM JAG SETT
SPRATT LÖNAR SIG FÖR BOSSENS SKAPARE
"Robert Downey gör anstötliga filmer."
Tidningen Life. Jaså?
-Vad säger du om det? -Det låter rimligt.
Fick ni med den här?
Hamnade Bossen i USA:s kongressbibliotek?
Det var häftigt att den kom in där. Det är mest Hollywoodfilmer.
Vad betydde det för dig
att bli erkänd av filmskapare som var, i brist på bättre ord,
viktiga för den generationen?
Det måste ha betytt nåt.
Ja, att jag kunde göra mer film.
Som om du var en av dem och fick bekräftelse på nåt sätt?
Det är en intressant teori.
Snyggt avstyrt.
Han vet att jag försöker förstå nåt och vänder en kamera mot honom.
Det han försöker göra är att vända kameran mot det han försöker säga.
Vad det är återstår att se.
Vilken vik, herregud.
Det börjar likna Rockaway.
SR. ANSER ATT HANS PROJEKT BEHÖVER BESÖKA OLIKA PLATSER
Varför ville du komma hit, Bob?
När jag var 15 brukade jag komma hit under sommaren.
Det var känt som tunnelbanans slutstation.
Gud, det där måste du få med.
Det här är toppen.
Jäklar, vad häftigt.
Får vi säga "cheese"?
Min kompis.
Min knasiga kompis.
-Hur länge har ni varit gifta? -I 1 500 år.
Får du nånsin känslan av att du lever i en av dina filmer?
Just nu.
-Var dina filmer så här fria? -Ibland, ja.
Men den här är friast. Ja.
Allt blir till allt förr eller senare.
Nåt blir nåt annat, som i sin tur blir nåt annat.
Det som inte funkar kastar man bort.
Det kallas att "följa filmen".
På nån nivå känns det fortfarande som om han jävlas med oss.
Han vet att det finns ett samspel mellan att fånga en historia om honom
och samtidigt hålla honom intresserad av processen.
Och bryt!
Wow! Ingen övergång?
-Vad gör det för skillnad? -Jag vet vad du gör.
-Vad? -Jag vet.
Och eftersom jag tror att han har kontakt
med nåt slags kreativ gudomlighet
är det mitt jobb att klura ut vad allt betyder.
Vad är det vi ser?
Det är bara hur de går mot porten. Porten där ute.
-Hur passar det in i filmen? -Vem vet?
Det var du som regisserade det. Vad är planen?
Ja, vi behöver höra din plan.
Vi borde dela upp oss i två läger.
Båda redigerar saker som leder mot samma sak, filmens klippning.
Men man kan få nåt från den ena som man inte får från den andra.
Jag borde hyra en lägenhet här i huset och få hit lite utrustning. Nu kör vi.
FILMSKAPARNA FIXAR EN REDIGERINGSSTATION HEMMA HOS SR.
SÅ ATT HAN KAN KLIPPA SIN EGEN VERSION
Visst gillar du tanken på ett klipp när grinden öppnas?
-Om vi kan, ja. -Det tror jag. Vi kör ner här.
Jag bara kör med dig, pappa.
Ju längre bort du är, desto bättre.
Har ni åkt på bilsemester ihop?
Ja. Vi åkte genom landet en gång.
Från Santa Fe ner till L.A. Ja.
Hur var det?
Jag hade ansvar för haschpipan.
Det var intressant.
Det kanske inte passar här, men jag gillar det.
Här behöver vi lite Jack Nitzsche-musik.
Vill du gå från det till nån av dina filmer?
Det skulle vi kunna, eller så fortsätter vi ett tag till.
-Vänta, inte så fort. -Oj, vänta lite.
Vänta. Gudars.
Hans klippning är en pågående process. Den är inte så linjär.
Tänk er att en regissör inte har nån deadline
för när hans projekt förväntas vara klart,
eller ens nåt narrativ till att börja med.
Det kan bli lite knäppt.
Våning fyra. Solarium, akvarium, sanatorium.
Fyllecell, kändisar, barnsjukdomar. På väg upp.
Bob verkar inte särskilt orolig över att förvirra publiken.
Det är det fantastiska.
Det finns ett slags mönster i hur han gör saker.
Antingen fattar man eller så gör man det inte. Men jag är så tagen av det.
Paul älskar film mer än de flesta jag har träffat.
När vi träffades insåg jag att han kunde 60-talet bättre än jag.
Och han skriver fantastiskt.
Tagning!
Kom ingen nu. Allt vi vill ha är kassetterna, Burt.
Nej.
Han bad mig hoppa in och tramsa lite framför kameran, så jag gjorde det.
Vi kan inte betala för demo-kassetterna
om vi inte tar demon till skivbolaget och får betalt.
Hallå? Exakt!
Det är inte ett MP, det är ett EP.
Ert problem!
Det var kul att göra det ihop med Paul Anderson. Det var kul.
Det är ingen hemlighet att Paul Thomas Anderson
nog är sonen pappa önskar att han hade. Och de gillar att påminna mig om det.
PAUL THOMAS ANDERSSONS PERSONLIGA ARKIVBILDER (2011)
Paul snackade om nåt och jag sa: "Jag måste dra. Jag ska med tåget."
Han sa: "Jag följer med." Jag sa: "Va?"
Var det till en dokumentär eller…
Man vet aldrig med honom.
Det kanske var nåt sånt, men jag har inte hört nåt mer om det.
Jag ska ta fram ett till batteri.
Till min pacemaker?
När man hänger med Bob lär man känna honom.
Han har ett underbart sinne för humor och ett fantastiskt självförtroende
att bara följa sin rytm när han berättar en historia.
Som filmskapare finner jag det uppfriskande.
Det påminner en om att ha det självförtroendet.
Det är svårt att gå, för att inte tala om att hålla kameran.
Pappa brukade ta tåget.
Sista gången var det väl med PTA?
Men sen dess, ingenting. Och inget flygande.
Nej, jag flyger ingenstans. Jag är paranoid.
Han var känslig för tåget. Och att stiga av och på.
Han var väderkänslig.
-Är hissar fortfarande ett problem? -O ja.
-Det är… Inte… -Jävlar.
En natt satt jag fast här inne i en och en halv timme.
Jag kom inte ut.
Det var en ryss i hissen som frågade: "Kommer vi att klara oss?"
Jag sa: "Hur fan ska jag veta det?"
Tror du att de här neuroserna i slutändan
är en del av kreativiteten, eller är de bara jobbiga?
-Lite av båda. -Okej.
-Vi har några nya karaktärer. -Ja.
Timmen innan kraschen var läskig. Inte landningen. Den klarade vi.
Men sen dess har jag inte vågat.
Hur stor är risken att man kraschar två gånger i livet?
Det får jag aldrig veta. Jag törs inte.
Kraschlandningen inträffade när jag var i armén.
Vi satt i en C-47, ett tvåmotorigt plan,
och efter nån timme stannade ena motorn.
Många av oss var väldigt unga.
Varje gång vi såg nåt komma nära fönstret trodde vi att det var över.
Det kunde vara ett träd eller nåt annat.
Till slut började en sergeant säga: "Jag vill inte dö."
Vi såg på honom:
"Är du helt jävla väck? Det är du som ska hjälpa oss."
Hur som helst kraschlandade planet.
Ingen dog. Ingen blev skadad. Bara lite omtumlade.
Han klev av planet som om allt var i sin ordning.
Vi kallade honom för allt möjligt.
Han fick tag i mig och satte mig i arresten.
-Har du alltid varit en bråkmakare? -Ja.
Varför tänkte du att det var en bra idé att ta värvning?
Vem vet?
Jag använde min styvfars namn
för att ta värvning som minderårig, med ett fejkat födelseattest. Downey.
Elias är min pappas riktiga namn, Robert Elias.
Min farfar hette också Robert Elias.
Han bytte, för när han tog värvning i armén som minderårig
kände han att ett judiskklingande namn inte var nån bra idé.
Men ett irländskt efternamn borde vara lugnt.
Du hamnade i arresten då och då för att du hamnade i trubbel.
Vad skulle du kalla det kapitlet?
"Början."
-Seriöst? Ja.
Varför då?
Chefen för arresten sa: "Sitt inte bara här.
-Gör nåt." -Okej.
Han sa: "Ta det här anteckningsblocket och skriv ner nåt."
Så jag började skriva, och plötsligt blev det nåt.
En vänlig gest från din fångvaktare fick dig att börja skriva.
Det stämmer.
Blev nåt av det början på nåt av dina tidiga verk?
Ja.
Det visste jag inte.
Varför måste jag dö?
Jag har aldrig skadat nån.
Pound utspelade sig definitivt mot en mer dramatisk fond.
Ja.
Arton hundar som väntar i en inhägnad med en timme kvar att leva.
Om människor spelar hundar så handlar filmen egentligen om människor.
Jag, han och Fido ska rymma! Vilka är med mig?
Det var mycket spänning i den, vilket var toppen.
I efterhand visade den sig vara mycket bättre än jag trodde.
Och eftersom Pound var min officiella debut
anser jag att det är din mest underskattade film.
-Är det filmen Bobby Jr. gjorde debut i? -Det stämmer.
-Hur gammal var han? En baby? -Få se… Det var 1970.
Så han var fem.
Vi bad honom nog att göra rollen för att vi inte hittade nån barnvakt
och den rollen skulle tillsättas.
Vi kallade dit honom. Det var enkelt.
Tornadon skrämde mig så mycket att jag tappade håret.
Har du nåt hår på bollarna?
Jag törs inte kolla.
Jag visste inte vad repliken betydde. "Har du nåt hår på bollarna?"
-Till den flintskallige. -Den skalliga hunden.
-En mexikansk nakenhund, va? -Ja.
Han verkade lite blyg, men det blev jättebra.
Det behövdes ingen andra tagning.
Får jag den.
När du ställde Robert framför kameran, insåg du att han var…
Det gjorde alla. Alla frågade: "Var hittade du honom?"
Den här första gången är allt. Man märkte att han visste vad han gjorde.
Han behövde ingen hjälp från mig. Han var som besatt.
Han steppade på uppfarten där ute, och undermedvetet visste jag
att han aldrig behövde gå i skolan. Han skulle bli skådis.
När jag såg kameror uppfattade jag det som umgänge med min pappa.
Ibland kom han gående och tog kameran och sa: "Rör dig inte."
"Hjälp", tänkte jag.
Jag kände nog precis som Exton
när han sprang runt på gården och sprutade poolvatten på mig,
och frågade: "Spelar vi in film i morgon också?"
Det är Robert och hans syster som bråkar i köket.
Jag satt där i andra änden med kameran utan att tänka på nåt särskilt
när det där bröt ut.
Hur var Sr. som pappa?
Komplicerad, i det att det mesta av hans uppmärksamhet
handlade om att jaga musan.
Jag visste att vi inte var som andra familjer.
Jag tog med honom på filmer jag trodde var intressanta
utan att tänka på honom som ett barn.
De släppte faktiskt inte in mig på en film, Brakfesten.
Fyra snubbar i Italien träffas varje år och börjar mata varandra.
Det blir så urspårat att det är vidrigt.
Jag glömde att Robert var med när jag skulle se den.
Han som tog biljetterna sa: "Han får inte komma in. Den är barnförbjuden."
"Kom igen", sa jag.
Så jag ringde distributören.
Han sa: "Ge honom luren. Hur vågar han? Bla bla bla."
Och biljettkillen tog luren och sa: "Ni kan gå in nu."
Vi såg inte Fantasia, så mycket kan jag säga.
Vi gick och såg The Harder They Come.
REGI: PERRY HENZELL
Vi gick in. Och det regnade den dagen så att taket i salongen läckte.
Vi satt på stolsryggarna.
När vi gick därifrån sa vi: "Wow. Det var ingen annan i salongen."
Det gjorde upplevelsen ännu bättre.
Jag minns många biografer som var sunkiga och konstiga.
Men det fanns en tanke om att filmer förde oss samman.
Och det gör de än i dag.
-Det har jag mycket av. -Bara han inte hänger sig i micksladden.
Gör det nåt om crewet syns?
-Inte alls. -Varför?
Då får alla se att vi vet vad vi håller på med.
Okej.
De kanske inte gillar det, men vi vet.
Det är väl uppenbart att vi vet vad vi gör?
Nåt måste vi veta.
Här kan vi prata om tre generationer av…
Illbattingar.
Av illbattingar.
Vad är det jag brukar säga när du går mig på nerverna?
"Hör du! Var inte en sån illbatting."
Och det kommer från vad pappa sa till mig.
Och för första gången, säg åt farfar att inte vara en illbatting.
-Hör du! -Mena det.
Hör du, var inte en sån illbatting.
-Så där. -Var ingen illbatting själv.
Nu ska vi tre ta en snabb espresso.
-Jag dricker kaffe. -Du får smaka. Men säg inget till mamma.
Det gör jag aldrig.
Den här är bra.
Sr. som jag minns honom, cirka 1971.
Då var jag i Extons ålder.
Det är pappa och min mamma Elsie.
Och det var en annan tagning.
Den är från Greaser's. Den är från Greaser's Palace.
Oh, du helige, låt mig se.
-Messias. -Messias!
Om du känner det är du botad.
Jag kan krypa igen!
Hur blev Greaser's till?
En dam ville att jag skulle göra en film. Hon sa: "Vad vill du göra?"
"Fadern, Sonen och den Helige ande i en western."
"Visst", sa hon.
Hon gav manuset till sin rika man.
Han sa: "Kommer den att dra in pengar?" "Jag tror inte det", sa jag.
Han sa till sin fru: "Jag gillar honom. Ge honom pengarna."
Han var i alla fall ärlig med vad han tyckte.
Det såg inte ut som om Kristus som fallskärmshoppade in i en western
skulle inbringa några pengar.
Den här gången fick du verkligen dra nytta av landskapet.
Fotot börjar bli rätt mustigt.
Du hade stunt och vagnshjul och byggde faktiskt Greaser's Palace.
Och sprängde det.
Tvinga oss inte att tvivla och spekulera. Berätta varför du är här.
Jag vet att du gillar att överlåta tolkningen åt publiken,
men det finns ett djupt spirituellt budskap i den filmen
som jag som vuxen fortfarande försöker reda ut.
Skönt att det var du som sa det.
Bob, hur mår du?
Jag är okej.
SR:S SYSTER
Vi känner honom som en provokatör vars filmer rör om i grytan,
men finns det nåt överraskande som du som syster vill bidra med?
Jag menar att han är oskuldsfull.
-Den var ny. -Och en purist.
-Den var bra. -Nej, det är sant.
Som person också.
Hans humor är satirisk, men han avslöjar så mycket. Han är så ärlig.
Får jag en kram.
-När du såg Robert Jr… -Ja.
-Såg du några likheter mellan far och son? -O ja.
Robert tycks ha fått mycket av sin humor från sin pappa.
Ja, men hans mamma var också grymt rolig.
Hur är läget?
Är du jungfru Maria?
Det räcker med Maria.
Elsie Downey var en fantastisk skådis
som hade kunnat göra storverk på egen hand,
men valde att jobba ihop med sin man.
Hon var extremt begåvad och älskvärd.
Den finaste person man kan tänka sig.
Det som stör mig med lågbudgetfilmerna är att all action sker bakom kameran.
Med Elsie, var det uppenbart direkt att: "Vi ska göra de här filmerna ihop"?
Nej. Jag träffade henne långt innan jag gjorde film.
Bara off-off-Broadway-pjäser.
När de träffades var det som om…
Det var klart. De fick varandra.
De skrattade. De fick oss att skratta.
Hon var född till komiker.
Och eftersom Robert kom från ett sånt par
är det klart att han blev den han blev.
Lärde du dig nåt om skådespeleri från din mamma?
I princip allt.
Jag såg henne bli regisserad av pappa.
Hon var djupt hängiven
vad det än var för kreativ ström av trams som han höll på med för stunden.
Jag minns när vi gjorde Greaser's Palace
och hon kröp upp för sanddynerna om och om igen.
Hon hade inga problem med att göra nåt krävande.
-Hade du med henne i mycket? -Allt vi kunde. Hon gjorde allt.
Hon testade allt. Hon visste hur det skulle göras.
Här är när hon upptäcker att hennes son är död.
Det är Elsie som mamman i Greaser's Palace.
Hon kan inte hitta sin son, spelad av Robert.
Jag spelade en pojke som får halsen avskuren av Gud.
Och hans mamma hittar honom.
I slutet av filmen får han livet tillbaka.
Jag tror att han gillade att göra en scen ihop med sin mamma.
Jag var stolt över Greaser's. Jag var stor nog att inse att jag var med.
Jag började känna mig lite som en filmdiva.
Det var en bra tid. Tack för den. Du fick ut oss från stan.
Det var kul.
-Var det en lycklig tid? -Det var det.
Sen föll allt samman.
Jag kommer till ett vägskäl med näsan full.
Vad skulle du ha gett dig själv för råd då?
Låt bli drogerna.
Jag har ett jobb åt dig.
Två ton turkost till Taos i kväll.
Öppningsscenen
ser nästan ut som om de ska göra en stöt.
Alla karaktärer samlas, men en av dem kommer i våtdräkt.
Han knäpper av sig viktbältet och säger: "Larry, då? Han gillar tacos."
Sen knäpper han upp bältet.
Den försökte överskrida vad folk ens kunde säga var en film.
Du sa i princip att handlingen var Sanborns saxofon.
Det är så klockrent.
-Det stämmer. Man följer saxen. -Ja.
Om man vill hålla fast vid nåt.
Släpp tankarna. Släpp kroppen. Släpp plånboken.
Det var en så konstig, osammanhängande grej.
Jag filmade i nån timme innan jag gick hem.
För att jag var trött eller bäng eller nåt.
Jag tror att målbilden var väldigt konstigt satt,
vilket kanske användes som ursäkt för knarkandet.
Pappa satt i källaren med klipparen i vad som kändes som två år.
Jag bara: "Det känns som en lång period för efterarbete."
Vi visste vad som pågick.
Var det en rolig period? Eller en kamp?
Jag var narkoman.
I huvudsak kokain och marijuana.
Total galenskap.
Okej!
Jag visste att jobbet hade börjat bli nåt slags ursäkt. Och sen inte ens det.
Men strax därpå skilde sig mina föräldrar.
Vänd dig om. Vinka adjö vid dörren. Helt väck med paraplyet.
Säg adjö och gå in. Hej då.
Hej då.
-Ha en fin natt i natt. -Ha en fin natt i natt.
Vi hade separerat, men vi pratade mycket.
-God natt. -God natt.
-Natti natti. -Natti natti.
Ja, det väcker stora minnen till liv.
Och sträck. Sträck bakåt.
Och dra igen.
Visst andas du?
Det hoppas jag.
Ja.
När jag först kom var det lite spänt.
Det kan man lugnt säga.
Vi ropar på Gud rätt ofta, va?
"Gud, det här" och "gud, ett till benböj" eller "gud, en till selleri". Det är kul.
-Var är han? -Han har fortfarande inte visat sig.
Nej. Varje gång jag läser förstasidan i Times undrar jag: "Var är den jäveln?"
-Det var rätt bra. -Riktigt bra.
Sen, då? Vi är ju fria.
Finns det nåt du har klippt bort?
Här har vi…
Robert måste ha tänkt nåt, för han är besatt av träning.
Han kanske tänkte: "Jag vill inte sluta som pappa."
Det var inte dumt.
Ska vi ta med det?
Ja.
Tänk att vi skulle korsa bron jag inte hade korsat i dag
för att jag trodde att jag skulle slippa gå. Och se hur det gick.
-Älskar du New York? -O ja.
Jag blir inspirerad här.
Hur gör man film i Los Angeles? Vi har sett allt där.
Samma kvarter. Samma motorväg.
Här är allt annorlunda.
Kolla här.
Jädrar.
Kolla ljuset nu. Gud, vad häftigt.
Det här bara ber om en 360.
Fel stativ.
En annan bra grej med projekt i New York, om man vill ha det så,
är att ta in de riktiga ljuden som vi har pratat om.
Vrid upp. Utan att prata. Det bara händer.
Hur går man vidare därifrån?
Jag kollar här och ser om det finns nåt.
Vi kanske… Vi får se. Vi kanske klipper till nåt med Robert och mig.
Kanske.
Ja, vi testar.
-Hej, är det pappa jag talar med? -Ja.
Är det här min son?
Det är sonen din.
Tja.
Vad vill vi prata om?
Vi kan prata om L.A. i dag.
Herregud.
Jag beklagar. Allt ska med.
Herregud.
När man först kommer dit är det rätt romantiskt
på grund av allt som skrivits.
Men snart märker man att det är mycket tomma ord om:
"Vi vill gärna göra en film med dig." Massa sånt.
"Vi ser hur det blir", och sånt snack.
Det första de frågar när man gör en film är ofta: "Kommer den att dra in pengar?"
Mina vänner sa: "Det är kört för dig."
MILITÄRSKOLAN (1980)
Ni är utstötta, en vanära för era familjer och samhällen.
En skam.
Är det nåt fel på dig?
Det är bara lite kallt här.
Du menar: "Det är bara lite kallt här, sir."
-Ja, sir. -Säg det, då!
Det är bara lite kallt här, sir.
-Igen! -Det är bara lite kallt här, sir.
Det var väl det jag trodde.
Var Militärskolan den första filmen du gjorde för en studio?
Ja. En katastrof.
Jag tänkte bara: "Rädda mig, nån."
Berätta allt.
Det skulle vara en militärskola för barn.
Manuset handlade om 16-åringar. Det hade funkat bättre om de var 10 år.
Han sa: "Barnen borde vara barn, inte tonåringar."
Det hade varit en mardröm och väldigt opraktiskt.
Skulle studion acceptera det? Nej.
De sa: "Är du sinnessjuk?"
Jag sa: "Vadå? Jag vill bara byta ålder."
"Här gör du inget sånt."
Jag lärde mig komma överens med folk genom att göra det de bad mig om.
Nähä?
Fram till dess hade han varit rätt skyddad.
Folk visste att han var speciell och ville hjälpa honom till nästa nivå.
Och den enda riktiga studiofilm-upplevelsen han hade
var där han blev tillsagd vad han fick göra och inte.
Som konstnär blir man helt tillplattad.
Han tänkte nog: "Toppen, nu kör vi.
Ni får den Robert Downey-film ni förtjänar."
En kille sa: "Fortsätter du snacka så, så får du sparken.
Och du får inte slutklippa den vad som än händer."
Jag sa: "Okej. Det är lugnt med mig så länge jag får sista linan kokain."
Det blev nästan slutet för min karriär där borta.
-Du brydde dig inte ett jäkla skit, va? -Nej.
Hur skulle du beskriva den perioden?
Femton år av total jävla galenskap.
Jäklar.
Det skulle nog vara försumligt att inte diskutera effekten på mig.
Ja, den diskussionen skulle jag gärna stå över.
NOLL ATT FÖRLORA (1987) REGI: MAREK KANIEVSKA
Det var när jag gjorde Noll att förlora som min karriär började ta fart.
Det var förstås inte
självbiografiskt för mig,
men likheterna var ungdomar, droger och 80-talet.
Vad tänkte du när du hörde att han gjorde den?
Det var kul. Han sa: "Jag har fått en roll i en riktig film."
Du kan inte bo här. Lev ditt liv var som helst, men inte här.
-Jag är din son. Jag sover här. -Stick. Jag ringer polisen.
Men jag älskade den. Den är jobbig, men den är jättebra.
Det var en galen tid.
Hela den världen flätades samman med kreativiteten.
Vi förändrade vårt medvetande med droger.
Det var som om jag lekte en lek av att försöka lugna mig eller vara påtänd
hellre än att hantera det faktum att saker hade spårat ur lite.
Och det jag framför allt känner när jag blickar tillbaka är:
"Det är chockerande att en enda film alls blev färdig."
Men det hindrade inte oss Downeys.
Reed, sluta med maten. Vi måste betala hyran. Vi måste jobba. Kom.
-Jobba först, äta sen. -Okej.
-Salladen var nygjord. -Nog om sallader!
Filmen hade aldrig kommit ut utan honom. Det är sanningen.
-Ja. Han har blivit en stor filmstjärna. -Ja.
-Men han låter sig regisseras? -Han gillar att tramsa, det gör han.
-Måste dra, morsan. -Okej. Gör vad du måste.
Det fanns en familjär känsla. Folk har kul och det märks.
Bra. För det var det.
Och det var en bra tid i mitt liv, för det var då jag träffade Laura.
Jag vet vad du håller på med, din skit.
Sr. var nog rädd att jag skulle vara en dålig skådis, så han sa:
"Kör nån brytning så kanske det inte märks."
Det är inte sant!
Tack gode gud för Laura Ernst.
Ja. Jag instämmer.
Hon dök upp och gav dig precis den energi du behövde
vid den tiden i livet.
Och det verkade som om du blev sundare
och började ta bättre hand om dig och hitta en plats
utanför livet i drogkulturen som vi satt fast i.
-Hej, pappa. -Hej.
Och jag minns det väldigt väl.
Många av oss höll på med grejer och kände att det vore hyckleri
att inte låta barnen testa marijuana och sånt.
Vi tyckte det var gulligt att låta dem röka.
Det var fullkomligt idiotiskt av oss att dela det med våra barn.
Jag är bara glad att han är här. Det är allt.
-Var du rädd att han inte skulle vara det? -Ofta.
Även om det tog mig ytterligare 20 år att ta mig samman
så gav du och Laura mig en väldig stabilitet.
Vad är dina minnen av åren med Laura?
Det är mycket, för hon blev sjuk.
Var du med henne när hon fick diagnosen ALS?
Ja.
Hur hanterar man det ihop med sin livspartner?
Det var dags att växa upp.
Att sätta nån annan i första rummet.
Vi tillbringade en del tid med honom och Laura.
Han var så kärleksfull och tillgiven mot henne
som man över huvud taget kan vara.
Det var en lektion i hur man hanterar nåns bortgång.
Ibland tänker jag på…
…sånt som vi känner skuld för eller sånt vi har gjort i relationer.
Och att då få chansen att…
…göra allt rätt, fullt ut, med en partner,
och att helt hänge sig åt att finnas vid den personens sida
för varje steg av en fruktansvärd sjukdom…
Det är galet. Du ställde verkligen upp.
Jag hoppas det.
SIMBASSÄNGER OCH KÄRLEK (1997)
Det jag har smittar inte.
Vad är det?
ALS, amyotrofisk lateralskleros, också känd som Lou Gehrigs sjukdom.
Jag älskar dig.
Ännu ett av Guds små offer.
Precis som jag.
Precis som när Chaplin förlorade ett barn
och nästa film han gjorde var Chaplins pojke.
Det var hans sätt att hantera sorgeprocessen i sitt liv.
Det är exakt vad du gjorde i Kärlek och simbassänger.
Du fixar det här.
Jag gillar hur du tänker.
Filmen representerade allt från Lauras sjukdom
till mitt beroende, till din omvändning.
Eftersom du kommer att överleva mig,
kan du förlåta mig för alla droger och det dåliga föredöme som jag har varit?
Det är ett kollage av smärta.
Man försöker ta sig igenom det så gott man kan.
När du förlorade henne
höll du dig ändå ren och jag var fortfarande väck.
Och du sa åt mig att stanna på jorden, i upprätt läge, och att inte ge upp.
Du var inte direkt fri från karma.
Jag ska fan inte… Låt oss inte tumma på sanningen här.
Men det var en superviktig grej.
Det känns fint att höra.
Det var du värd efter vad du hade gått igenom.
Ja.
Okej. Det duger för en kväll av nonsens.
Efter de dåliga filmerna jag regisserade i Kalifornien
sa mina vänner: "Lämna L.A. med detsamma."
Sa jag åt honom att lämna L.A.?
Jag menade inte att han inte får hälsa på. Men han vägrar sätta sig på ett plan.
Om det står mellan New York och L.A. är det givet att han ska vara i New York.
Jag tror att han är lyckligare nu. Alla blir det när de lämnar L.A.
De krossade drömmarnas land.
New York kan nog vara tillräckligt komplicerat
för att nån ska kunna vara sitt unika jag.
Han är född till New York-bo.
SR:S HEM JUNI 2020
Ha den äran i dag
Vi sjunger Bob Sr.
Ha den äran Bob Sr.
Ha den äran i dag!
Hur går det i skolan, Exton?
Det är bra.
-Han dricker mitt kaffe. -Grabbar.
Hej, Susan.
-Hej. Grattis på födelsedagen. -Tack.
Firar du ordentligt, Sr.?
Det gör han. Han har några vänner och kollegor på besök. De har jättekul.
Vi kanske borde ha med några kvinnor i filmen också.
Ja.
Om Susan vill kan hon spela din fru.
Jag vill ge så många som möjligt chansen att få spela den rollen.
Men vi får se. Vi kan alltid komma tillbaka till favoriten.
Förresten, jag tänker på din pappa varje dag.
Tack. Jag också.
Det var en knepig första fars dag utan en far.
Och jädrar vad han var rolig.
Ja.
Du ser bra ut, pappa.
Det är skönt att se lättsinnigheten och att du har bra folk omkring dig…
Jag känner ingen av dem.
Säg att vi hamnar ute i The Hamptons tillsammans igen,
finns det några scener du vill filma eller några bilder du vill ha med
som inte är med i projektet just nu?
Den tyska folksången.
Jag visste det.
Jag får se till att en ackompanjatör lär sig den,
så får vi se var vi kan spela in den.
-Hej. -Hej, det är jag.
Pappa, det här är till dig.
SKÅDESPELARE, PRODUCENT OCH ACKOMPANJATÖR
Vi börjar om från början. Det blir lite…
När jag var 15 var jag med i Kiwanis solofestival
och sjöng Schuberts Fischerweise.
Och det var första gången som pappa lade märke till
att jag gjorde nåt av värde utanför hans filmer.
Jag tror att jag fick ett hedersomnämnande.
Och jag har återkommit till den ett flertal gånger.
Och vad var hans reaktion?
Han verkade nöjd.
-Jaså? -Ja.
Och hur förändrade det ditt liv därefter?
Det finns nåt nostalgiskt med den. Det är nåt vackert med sången.
Och så är det pappas knasiga perspektiv.
Av allt han skulle kunna komma på eller komma ihåg
som han ville att jag skulle upprepa 40 år senare.
Det kommer verkligen hjälpa filmen enormt
när du plötsligt dyker upp bakom ett träd, sjungande på den.
En gång till.
SR:S RÖRELSEFÖRMÅGA HAR FÖRSÄMRATS
FILMSKAPARNA HAR FLYTTAT REDIGERINGEN TILL HANS SOVRUM
-Då kör vi. -Okej. Den här gången sätter jag den.
Det ser så gulligt narcissistiskt ut.
Finns det en plats för den i vår klippning?
Absolut.
-Kan du göra det lite mer? -Typ upprepa det?
Nej, jag är bara glad.
Jag ska försöka.
Han fokuserar helt på redigeringen.
Han satt i timme efter timme, vilket han inte hade gjort på länge.
Det är en stor källa till glädje för honom. Verkligen.
Det är allt för honom.
-Det är rätt bra, kompis. -Jag vill bara se det igen.
Vi ska se.
Har du förändrats som filmskapare eller gör du saker på samma sätt?
Bra fråga. Jag vet faktiskt inte.
Vad var din sista film?
Det var en dokumentär i Philadelphia som jag tycker väldigt mycket om.
Den handlar om en park som heter Rittenhouse Square.
När jag hade suttit i parken och sett de udda typerna sa jag: "Jag är på."
Vi var där i ett år för att få med alla årstiderna
och bara studerade folk.
En sak vi lärde oss var att lita på allt, för allt kommer att hända.
Och första dagen träffade vi en tioårig violinist.
Hon var fantastisk. Hon blev vårt huvudfokus hela året i parken.
Hur var det att göra dokumentären jämfört med dina andra filmer?
Ja, som sagt gillade jag tanken på att inte veta vad som skulle hända.
JR:S HEM
AUGUSTI 2020
Sr. kämpar ju mot den här fruktansvärda sjukdomen
som jag behövde se min pappa genomlida.
Så i det här läget försöker vi bara njuta av den tid vi har kvar.
Jag vet inte om Sr. har förlåtit sig själv för sitt beteende förr
och effekterna på Robert.
Men det jag nu vet är att det här är nån som älskar sitt barn.
Det är verkligen som i Med tio cents på fickan.
Målet är att göra nåt stort och viktigt,
men tänk om det vi har gjort hela tiden var precis lika viktigt?
För mig känns det som att försöka sluta cirkeln
kring hela den där patriarkala grejen.
Och att sluta fred med alla
berg och dalar och snedsprång som har skett
och sen kunna säga: "Okej. Du är vuxen nu."
Rakt på sak, Bob. Rakt på sak.
Det är en helt ny genomkörning.
SR. HAR FÄRDIGSTÄLLT SITT PROJEKT
Du behöver inte bekymra dig för när du ska komma tillbaka mer.
Det som händer händer.
Tack för det här. Det betyder mycket.
Riktigt bra. Det gjorde du riktigt bra.
Ja.
I efterhand säger han att det har varit en häftig upplevelse.
Hans definition av en producent är nån som får saker gjorda.
MAJ 2021
Japp.
Vi ska åka 150 km, till stan. Han är taggad.
Det här är år tre som vi filmar pappadokun.
Det ska bli kul att träffa farfar.
Planen för i dag är att vi ska fortsätta filma Sr.-dokumentären.
Huvudskälet till att jag ville vara här var att jag ville träffa farfar.
Så jag ville träffa honom
så att vi kunde skapa minnen.
Och…
Så när han går bort kommer jag kunna säga
att jag fick vara med honom.
Hej. Tack, sir. Vi ska träffa Downey. Tack.
Hej, pappsen.
Säg bara till när du vill att vi ska sluta filma.
Annars kommer du ha oss i ansiktet hela dagen.
Kul att se dig i verkligheten.
Är det varmt ute?
Kallt. Kallt och regnigt i dag.
Det är bra för fotot.
Exy, när du är redo.
Du får tre tagningar på dig att ställa frågan.
Så du kommer hit och levererar repliken.
-Hej, Exy. -Hej.
Okej, han är redo. Tre, två, ett, kör.
Du, Sr., har du nåt hår på bollarna?
Kan du upprepa frågan?
-Har du nåt hår på bollarna? -Perfekt.
Ge honom svaret, pappa.
Exy, en gång till. Och så Larry Wolfs: "Jag törs inte kolla."
Du, Sr., har du nåt hår på bollarna?
Har jag vad?
Han vägrar ge sitt eget svar.
-Okej, du är ledig. -Det var kul.
Exy älskar det här. Det här är hans bästa resa nånsin.
Den är definitivt med på min topp 10.
Behöver du nåt?
Var är vi?
Det här blir sista dagen jag träffar honom på ett tag.
Så mitt drag är att…
Det är konstigt eftersom jag vet att jag…
…fångar det.
Lustigt nog är det vad din familj gör. Ni gör konst av era liv.
Det är skumt. Det känns naturligt. Jag minns hur det var när nåt hände.
Oavsett om det var kul eller tragiskt så skedde det inför en 16 mm-kamera.
Och vi kan tänka tillbaka på det om 40 år.
-Ja. -Och då kanske vi kan förstå det.
Men en del av mig känner att jag kommer…
…att gå miste om nåt.
Ja.
Det är nog för att tiden vi har kvar blir allt kortare.
Finns det nåt som du känner att du behöver processa
med tanke på risken för att du inte får träffa honom igen?
-Jag vet inte, ärligt talat. -Okej.
Jag känner mig lite vilsen.
Men… Det är mycket.
Det är mycket.
Men det fina är
att jag inte har haft en så här positiv upplevelse av New York på väldigt länge.
Och att få se det genom Extons ögon, tredje generationens perspektiv,
är rätt coolt, du vet.
Ja, men jag kan inte låta bli att märka
vilken annorlunda och pålitlig stöttning som han faktiskt får.
Din pappa gjorde uppror mot nåt som behövde göras uppror mot.
-Och du växte upp med det upproret. -Ja.
Du fick använda droger som barn. Det är rätt skevt.
Omskakad, men inte knäckt.
Ja. Och här är vi nu.
"Hur går jag vidare utan att känna att jag gick miste om nåt?"
Finns det nåt du behöver säga till honom?
Jag vill bara inte…
-Jag vill inte göra fel sak. -Jag förstår.
Pappa.
Säg "ett, två, tre" så att vi kan kolla micken.
-Vem? -"Vem". Toppen. Perfekt.
Medan vi fortfarande umgås nu
vill jag hålla kontakten och stärka den mer och mer.
-Ja. Bra idé. -Du vet?
Jag tänkte ställa en massa frågor om…
-Vad som helst. -Jaså?
Jag vet inte ens hur jag ska prata om det, men jag vill bara ha…
…ditt perspektiv…
…innan vi är klara.
Finns det nåt som du vill att ditt barn ska veta?
Vad skrattar du åt?
Mitt barn har ett hus och barn i The Hamptons.
Två ungar. Tre ungar.
Och om vi väljer
dagar då ljuset inte är så bra, så är det bra för oss.
Okej.
För när man filmar det…
Det är en bra tid att göra den film man vill göra.
När du inte är här, här och nu, vart rör sig dina tankar oftast?
Finns det nån tidsperiod? Finns det nåt som upptar dina tankar?
Vad jag minns,
innan jag svarar på frågan,
skulle jag säga…
…Charlie Parkinsons sjukdom.
Jag har en dröm om att jag jobbar med en jazzgrupp.
Och mitt under ett väldigt häftigt set, precis när jag påbörjar mitt solo,
faller jag omkull och dör av Charlie Parkinsons sjukdom.
Du sa det.
Finns det nån penna där borta?
-En penna? Bläck eller blyerts? -Bläck.
Ja.
Den trogna gamla pennan. Du gillar penna och papper.
Jag kan fixa den om du vill.
-Här. -Tack.
-Klottrar du? -Ja.
Härligt.
Förresten, Robert…
…har varit…
…lite nervös eftersom han har så mycket annat också.
Men det märks att han fokuserar på det här.
När han ringde mig och frågade…
Han sa: "Ta det lugnt."
Hade ni träffats förut?
Jr. och jag?
Ja.
Ja, vi lär känna varandra.
Vi åker nog hem snart.
Sr. vilar, men ska vi sätta oss där inne en stund innan vi sticker?
-Ja. -Okej.
Vi ska nog låta Sr. vila och…
…sen träffar vi honom
lite längre fram.
Ja.
Jag älskar dig, pappsen.
Vi hade ingen tydlig agenda för det här projektet.
Jag hade en känsla av vad det kunde bli och visste att en del skulle handla om
slutet på hans liv.
Är det en far och son-historia? Nej.
Handlar det om vad en konstnär är? Jag vet inte. Kanske.
En kontemplation över döden?
Det kanske blir det, men inte på nåt dystert sätt, utan bara:
"Vi är här, vi gör saker och sen är vi borta."
Och jag älskar honom för det han gjorde och för det han inte gjorde.
Han är kommen!
Jag kommer med ett budskap.
Tio kilometer norr om Skag Mountain, i Smärtans dal,
bor ett ondskefullt djävulsmonster.
Han heter Bingo Gas Station Motel Cheeseburger
With A Side Of Aircraft Noise And You'll Be Gary Indiana,
och han älskar att göra folk illa.
Sist jag såg Bingo Gas Station Motel Cheeseburger
With A Side Of Aircraft Noise And You'll Be Gary Indiana
berättade han vad han ville göra.
Han vill komma ner hit och döda varenda en av er.
Men jag sa: "Vänta nu, Bingo."
Och skälet till det är att jag tror på er.
Ni kan göra det som ska göras.
Ni kan hjälpa varandra.
Jag tror att ni kan göra den här världen till en bättre plats.
Det var allt.
Ta ett kort, mr Greaser.
Okej. Stoppa in det var som helst.
-Är det det här? -Nej.
-Det här? -Nej.
-Det där? -Nej.
-Det här? -Nej.
-Det där? -Nej.
-Är det här rätt? -Nej.
-Det, då? -Nej.
-Det här? -Nej.
-Det där? -Nej.
-Det här? -Nej.
-Är det det? -Nej.
-Det där, då? -Nej.
-Det här? -Nej.
-Här kommer det! -Nej.
-Det här? -Nej.
-Det? -Nej.
-Det här? -Nej.
-Det där, då? -Nej.
Undertexter: Oskar Blomberg