Як гадаєте, що нам робити?
-Нам? -Так.
Ось це зафільмуйте.
Зробіть кадр зблизька або з цього ракурсу.
-Так? -Фільмуєте?
Ні, зараз маємо широкий план.
Я б фільмував зблизька, бо буде перебивка.
Так, фільмуйте зблизька. Можемо зараз перейти до вставки.
-Скажете, коли йтиме запис. -Почнемо спочатку.
Спочатку нічого не рухається. Скажете: «Які дурниці».
-Так. -А потім починає поволі крутитися.
«Чекайте-но.
Може, змії таки не підколодні».
-Тату, можна я покручу? -Так, прошу.
Це може бути першим фільмом, який режисируємо разом.
Добре.
Добре!
Тут потрібна була твоя рука.
Куди далі підемо?
-Після цього? -Так.
Ми навіть наполовину ідею не реалізували.
Бавимося. Це лише початок.
Обережно на сходах.
-Господи. -Допоможи йому, Роджерс.
-Звісно. -Аби не втратити нашу зірку.
Мене цікавить, ким є мій тато нині,
адже ніхто не знає, скільки часу нам відведено.
Ніколи не знаєш, скільки часу нам лишилося разом.
Гадаю, для мене тато завжди стримів десь на горизонті.
Я довго був просто сином Боба Дауні.
Не буде обережним — успіх зверзиться на нього, як грім із ясного неба.
Це талановитий артхаусний режисер Роберт Дауні.
Відчуваєте себе трохи незручно на комерційному телебаченні?
Ні, якщо не буде прем'єри, а фільм провалиться,
не зможу зняти наступний.
Щойно я почав цим займатися, зразу зрозумів,
що це краще, ніж робота в офісі.
Ти ж маєш бути в школі.
Пішов ти.
До дідька цей заклад.
І пішли в дупу всі,
хто хоче зробити мене частиною цього недозакладу.
Я виріс у родині,
для якої авангардні фільми були нормою.
Для нас природним було не стикатися з мейнстримним кіно.
Перший фільм, у якому ви знімалися, був проєктом тата?
-Так. -І ким ви стали, коли виросли?
Виріс і став найвисокооплачуванішим актором світу.
-Ось чим вирішив займатися. -Тату, забирай свій гонорар.
Це стара світлина зі мною й Робертом.
Фотограф запропонував:
«Чому б вам не сфотографуватися з бензопилами?»
А Роберт сказав: «А не пішов би ти лісом?»
Нам усе ще подобається назва «Старший», так?
Подобається, але можна і кращу вигадати.
СТАРШИЙ
ДІМ МОЛОДШОГО, ІСТ-ГЕМПТОН, 2019
-Де Старший? -У флігелі.
Ходімо туди. Гайда.
А зараз ви побачите
моїх дітей, онуків Старшого.
Не кидайте водяними бомбочками в знімальну групу.
Мені до вподоби, що це його син, а ось дочка.
Гарний кадр.
Чудовий. Динамічний.
Ніхто не сидить.
Ти дивився якісь із фільмів дідуся?
Ні, чому?
Бо вони бомбезні. Хочеш колись переглянути?
-Можливо. -Лише «можливо».
Як хочеш кинути бомбочку, ціль у мене.
Чудово.
Аврі, помахай нам. Більшого не треба. Хоч трошки.
Господи.
Намочимо тобі волосся.
Господи Ісусе.
Тільки спробуй іще раз бризнути. Я тобі покажу.
Іще камеру намочиш.
Досить. Старший?
Твій онук справжній шибеник.
Як у моєму дитинстві. «Роби що заманеться, а камеру не намочи».
-Зафільмували? -Звісно.
Тільки воно нікуди не годиться, крім тих кадрів, на яких пустує Екстон.
-Я відійду на хвильку. -Звісно.
Дякую.
Перед тим, як розпочати, хочу тобі щось показати.
-Лише мені? -Ні, тобі й Розмарі.
Ось і вона.
Робертові спало на думку зняти про тата документалку.
Про їхні стосунки й життєвий шлях.
Роберт Дауні-молодший усім відомий.
А от Дауні-старший — ні.
Він хотів офіційно це виправити.
Шляхом проб і помилок ми сподіваємося створити щось цікаве,
незвичне.
Робимо невеличкий екскурс у шалену ідею:
спробуй зрозуміти свого тата.
Гадаєш, тепер ти його розумієш?
Гадаю, після фільмування я знатиму його набагато ліпше.
Камеру спрямуй на той кадр, з якого ми почнемо,
де Роберт і Розмарі сидять на дивані. А там побачимо.
Так і зробимо, тільки на терасі.
-«Скільки років ви вже одружені?» -Це моя репліка?
-Так. -Так.
-Скільки років ви вже одружені? -Півтора тисячоліття.
Гадаю, нам треба помінятися місцями.
Вам треба. Посадимо її посередині.
Інша річ.
Скільки років ви одружені?
-Півтора тисячоліття. -Нічогенько.
-Краще вийшло? -Вона замість камери вгору подивилася.
Правда. Переробимо. Дубль три, перша сцена.
Він би радше обрав іншу тему для документального фільму,
а не був його головним героєм.
Тому ми домовилися, що він зробить свою версію.
Скільки років ви одружені?
У липні буде півтора тисячоліття.
-Господи. -Знаю.
-Вітаю з річницею. Майже. -Дякую.
-Згодиться. -Гаразд.
До речі, він так і режисирує.
Тоді я йому так сказав: «Тату,
офіційний документальний фільм, який ми про тебе робимо,
покриє витрати на твій художній проєкт».
На це він погодився.
Зафільмували? Оце кадр. Вартий цілого дня знімання.
Смішний.
Усі кадри, які нам до вподоби, потрібно зберегти.
Ніколи не знаєш, де саме вони стануть у пригоді.
Хто там говорив, що картина варта тисячі слів?
Тільки якщо це добра картина.
Старший — один із найкращих режисерів, здатних піймати на плівку ритм вулиць.
Таке нечасто зустрінеш.
Але він його передає через призму типового несучасного чоловічого світогляду.
Типу: «Глянь, який мудак».
Оце збіговисько.
-Що там відбувається? -Зустріч анонімних алкоголіків.
«Гайда вип'ємо. Ніхто не знатиме».
Гляньте, що діється у вітрині.
З того боку має бути хтось,
хто одружуватиме когось із цього боку.
Можливо.
На розі цієї вулиці раніше був житловий будинок. Саме тут.
Не знаю, як ви гадаєте, але, може,
почнете звідти, а потім піде діалог, перейдете до цього кадру.
Гаразд.
На Юніверсіті, 116, раніше розташовувалися три лофти.
Ми мешкали на другому поверсі, передостанньому.
Нічого не лишилося.
Відчували себе дорослим? Усе-таки дітей уже мали.
Ні.
Тут, може, і полягала проблема.
Не знаю, як гадав Роберт, але було інакше.
Фільмували, коли мешкали тут?
Звісно.
«Короткометражка Дауні»?
Гадки не маю, що це.
Це все можна викинути.
Гадаю, хочу переглянути свої фільми
і вибрати сцени, які підійдуть до того, що ви фільмуєте.
Це найважливіше.
Цікавий матеріал.
З нього й почнемо.
Ось воно.
-Кохаю тебе, Волтере. -До зустрічі.
Кохаю тебе понад усе на світі.
Я теж тебе кохаю, мамо.
Бомбезно.
-Ви написали? -Звісно.
З цього все й почалося.
-Ваша кар'єра? -Абсолютно все.
СТЕРТІ ЛІКТІ (1966) РЕЖИСЕР РОБЕРТ ДАУНІ-СТАРШИЙ
Знаєш, Волтере,
ти можеш мати в житті все, чого забажаєш.
Гадаю, єдине, чого я бажаю,
це ти.
«Стерті лікті» — це фільм про дивака,
який живе на субсидії й одружується з матір'ю.
Ця історія — ода Едіповому комплексу.
Скажу, що моїй мамі «Стерті лікті» до смаку не припали.
Господи.
Я їй кажу: «Це тільки фільм». А вона мені: «Однаково.
Як ти посмів».
Ми блазнювали, училися фокусувати камеру.
Ніхто з нас і не думав, що ми фільмуємо для широкої аудиторії.
Я знаю, що одружуюся з дитиною, але принаймні це моя дитина.
Аж раптом газета New York Times написала про нас невеличкий огляд.
Наступного ранку за рогом вишикувалася черга
з охочих подивитися цей малобюджетний фільм.
Що вас надихнуло на цей фільм?
Він був унікальним. Інакшим.
Де б іще можна було режисирувати,
якщо до цього ніколи не фільмував?
Зачекайте. Чуєте?
Сюди підходить.
-Що? Сирена? -Так.
Гаразд. Люди намагалися надати якогось значення вашим фільмам?
Господи. Сподіваюся, що ні.
Я до вас приєднаюся, гаразд?
-Уперед, любий. -Так?
Зараз роздягнуся.
Посунься-но, чуваче. Дозволь вклинитися.
Було невтямки, що ми робимо, але якість фільмів покращувалася.
Або вони ставали дивнішими.
BALLS BLUFF РЕЖИСЕР РОБЕРТ ДАУНІ-СТАРШИЙ
Після «Стертих ліктів»
Старший та Елсі, моя мама, постійно писали.
Гадаю, цей день був дуже креативним.
У нас удома постійно було збіговисько людей, які переглядали
відзнятий матеріал і писали.
Час, який ми з ним разом проводили, був чудовим,
неперевершено божевільним.
У мене зараз нервовий зрив.
Іди з цим зривом деінде. Нам тут ніколи.
Він має дуже дивне почуття гумору.
Він украй незалежний і впевнений у собі,
унікальна творча особистість.
Його фільми пронизує доброякісний нігілізм.
Свобода, яка з ним пов'язана.
Ти не знаєш, куди поверне сюжет.
Не знаєш, чи був сюжет узагалі.
Було відчуття, що кожній сцені дали змогу розкритися,
аж поки глядач не зарегоче.
Мою колиску переносили
до кімнати, суміжної з тією, де переглядали відзнятий матеріал.
Отож я призвичаївся засинати під звук хлопавок.
Немовби мене запрограмували.
Тут Роберт у ліжечку.
-Ви його туди посадили? -Напевно.
Я лише пам'ятаю той творчий галас.
Море цигарок, трави й алкоголю,
а ще більше сміху.
Якщо не віддаси мені 12 водневих бомб, то попрощайся із золотом.
Зрозумів? Або 12 водневих бомб, або прощавай золото.
Найбільше в ньому як у режисерові та продюсерові мені подобалося те,
що він давав мені повну свободу.
Я міг зімпровізувати, додати слово тут, жест там, а він, пам'ятаю, говорив:
«Хтозна, що значить, але це чудово».
Мені невтямки, як він добирав акторів.
Не міг ніяк зрозуміти, бо вони не були схожими на акторів.
Мов пройшовся Бауером між безхатьків і пияків
і назбирав людей, які були напідпитку.
Але чудових людей.
Чудове збіговисько людей, які зовсім не схожі на акторів.
Що тут відбувається?
Потрібно ж десь провести межу.
Була одна загальна тенденція: нас кидало в крайнощі.
Ми або купалися в грошах, або в кишенях вітер гуляв.
Фінансової стабільності не було.
«Купалися в грошах» — це 500 баксів на рахунку.
Ми готові знімати.
Один фільм нагадував відеоряд світлин.
На повноцінну плівку забракло.
Нікудишній із тебе режисер.
Якби не я, ви б були безробітними, як решта шушвалі авангардного кіно.
Перші фільми були малобюджетними.
Я міг їх профінансувати зі своєї зарплатні.
Тоді були інші, простіші часи. Харизматична,
допитлива людина з неординарними ідеями
могла встановити нові стандарти кінематографії.
Гадаю, тато зберіг цю допитливість
й у похилому віці.
СТАРШИЙ ПРОДОВЖУЄ ФІЛЬМУВАТИ СВІЙ ПРОЄКТ
Ось воно.
Бачите?
Коли в місті таке бачиш, аж підбадьорюєшся, га?
Якби треба було фільмувати цю сцену,
цікаво, чи ви б робили
панорамування згори будівлі вниз,
чи навпаки, звідси вгору. Гадки не маю. Може, і так, і так.
Який цікавий кадр. Ого. Немов із вестерну.
Гляньте на них усіх. Аж дев'ятеро.
Як вони всі могли вилупитися в однієї качки?
Гляньте, як мама уважно за всім слідкує.
-Пам'ятаєте тих каченят? -Так.
Вони виросли. Такі вимахали.
Сьогодні пополудні навідаємо їх.
Вони великі.
Сподіваюся, вам відеоряд сподобається так, як мені.
Аби врівноважити матеріал, треба розповісти не лише про фільми.
-Не лише про фільми? -Так.
-Розкрити вашу особистість? -Звісно.
Показати, яка ви людина?
Я ніколи не дізнаюся.
Он вони.
Господи.
Ніколи не бачив, аби показували каченят, які виросли в дорослих качок,
в одному кінопроєкті.
-Голова крутиться. -Лишенько.
-Сядете на лавці? -Так.
Гаразд.
-Господи. -Мало не сталося лихо.
Лишенько.
Придумаймо, як відвести його нагору.
-Зі мною все буде гаразд. -Зможете піднятися?
Якщо ви будете десь поруч, я впораюся.
Гадаю, мені час розповісти про мою проблему,
просто покажіть, як у мене часом дрижать руки.
Побачите.
Коли таке трапляється в ресторані тощо, Розмарі
просто… Я роблю…
і все припиняється.
Що це?
Хвороба Паркінсона.
Я подумав, знаєте…
Я тепер навіть їм певним чином, інакше все опиниться на підлозі.
Отож…
Скажемо прямо.
Доброго ранку.
Привіт.
Як справи?
Іноді я про це себе запитую.
Розкажи мені все. Як справи?
Гаразд.
Тобі тяжко?
Складно? Дивно? Страшно?
Бувають дні, коли й так, і так.
Гадаю, це потрібно включити до фільму.
-Мені до вподоби, що ти опікуєшся фільмом. -Мені теж.
Не знаю чому.
Багато в чому цей проєкт для мене творчий, діє заспокійливо.
Так.
Цікавий, адже не схожий на жоден інший.
СТАРШИЙ ЇДЕ ДО МІСЦЯ ЗНІМАННЯ СВОГО ПРОЄКТУ
Гаразд.
Коли хворієш на Паркінсона, то щодня щось потроху втрачаєш.
Але він повністю зосередився на цьому фільмі.
Це надає йому наснаги й захоплює його.
Це місце буде зліва, на цій вулиці.
Може, це воно.
Можливо.
Бобе, а де ми?
Алея Грейт Джонс.
Не Грейс Джонс.
Ми заплатили безхатькові 50 доларів,
аби він ліг на землю і зіграв, ніби в нього депресія.
А ми потім зафільмували сцену.
Коли скінчили знімання, він сказав: «Повторимо».
Чудово було. Я це пам'ятаю.
Яку сцену фільмували?
Це була сцена, у якій вона знімається в рекламі…
Акторка була така вродлива, що всім байдуже було, у рекламі чого.
Кондиціонер не з'їси.
Коли я вирішив зняти фільм про рекламну агенцію,
то сценарій написав блискавично.
Я так тішився.
Якщо використаємо креативну прелюдію
перед проникненням,
ми об…
Обійдемо?
На що схоже?
З чим співзвучне?
Скільки складів, Маріо?
Фільм про рекламну агенцію.
Керівник агенції помирає від серцевого нападу.
Рада директорів знімає з нього персні, годинники тощо,
і голосує за нового голову ради.
За правилами, голосувати за себе не можна,
усі голосують за одного темношкірого робітника,
бо гадають, що ніхто більше за нього не проголосує. Він виграє.
-Своуп. -Батько хотів би, аби так сталося.
Він вами дуже захоплювався.
Твій батько був телепнем.
Він підходить до чільного місця столу й каже: «Великих змін не буде».
Я не розгойдуватиму човен.
Розгойдувати човен нудно.
Човен треба потопити.
Він стоїть спиною до камери, за столом 40 темношкірих,
фільм починається.
Чув, він украй смішний. Аби не чув, теж так сказав би.
-Але так кажуть. -Сподіваюся, він не лише смішний.
-Справді? -Розкриває гострі проблеми.
Це не буде засобом для миття вікон.
Додамо сої — джерело протеїну,
і сплавимо в гетто як безалкогольний напій.
Нічого революційного в тому, як ти керуєш цією конторою, немає.
Коли ми вже дочекаємося змін?
«Патні» був у самісінькому центрі боротьби за громадянські права.
Як ти додумався до цієї концепції?
Якось був на роботі.
Мій темношкірий колега сказав:
«Роботу маємо однакову, але тобі платять більше, ніж мені».
-Ясно. -Так і придумав.
Якщо тобі підвищать зарплату, усі так захочуть.
Якщо і їм підвищать зарплату, то все знов повернеться на свої місця.
Думав, що ніхто не захоче цей фільм дивитися. Як же я помилявся.
УГОРУ ПО МЕДІСОН «ПАТНІ СВОУП»
НИЩІВНА ПЕРЕМОГА СВОУПА!
СМІШНИЙ, АМАТОРСЬКИЙ, ГЕНІАЛЬНИЙ
СОРОМІЦЬКИЙ, СПЛУТАНИЙ, ЧУДОВИЙ, НЕЯСНИЙ, СУЧАСНИЙ
Здавалося, відбувається щось,
пов'язане із соціальними змінами в суспільстві,
відголос яких чувся у фільмі.
Фільм був віддзеркаленням подій.
Справа була навіть не у фільмі, а більше в самому суспільстві.
Якби кожному з нас подобалося
ставитися до себе з гумором,
гадаю, нам удалося б упоратися з купою серйозних проблем.
Ми могли б інакше підійти до їх розв'язання.
Позбутися війни, бідності тощо.
ФІЛЬМ ЛИХОВІСНИЙ. Я В ЗАХВАТІ.
НАЙОГИДНІШИЙ ФІЛЬМ, ЯКИЙ Я БАЧИЛА
РЕЖИСЕРУ «ПАТНІ» ГЛУЗУВАННЯ ВІДПЛАТИЛИСЯ СТОРИЦЕЮ
«Роберт Дауні знімає огидні фільми».
Журнал Life. Справді?
-Що ви про це подумали? -Звучить правдоподібно.
А оце потрапило в кадр?
Бібліотека Конгресу додала «Патні Своуп» до колекції.
Це було неймовірно. Зазвичай туди беруть лише голлівудські фільми.
А що це для тебе значило?
Коли твою роботу стали поціновувати режисери,
які, умовно кажучи, уважалися корифеями того часу?
-Це ж мало щось для тебе значити? -Значило, що я можу зробити ще один фільм.
Що ти був серед них своїм, і що тобі, мовляв, віддали належне?
Цікаву ти висунув теорію.
Гарно викрутився.
Тато знає, що я намагаюся щось зрозуміти і об'єктив камери спрямовую на нього.
А він прагне змістити фокус на те, що він намагається сказати.
Що саме хоче сказати — побачимо.
Господи, гляньте, яка бухта.
Починає скидатися на Рокавей.
СТАРШИЙ ВИРІШИВ, ЩО ПРОЄКТУ ПОТРІБНЕ ЗНІМАННЯ НА ПРИРОДІ
Чому ви хотіли сюди приїхати?
Я приїздив сюди влітку у віці 15 років.
Тут раніше була кінцева станція метро.
Господи, оце точно зафільмуйте.
Фантастика.
Нічого собі.
Можна ми скажемо «сир»?
Моя подруга.
Зовсім збожеволіла.
Скільки років ви одружені?
Півтора тисячоліття.
Іноді здається, що ви живете в одному з ваших фільмів?
Зараз здається.
-Ваші фільми були такими ж хаотичними? -Іноді, так.
Але тут я дав собі волю.
Так.
Усе рано чи пізно перетворюється на щось інше.
Відбувається постійна метаморфоза.
Якщо щось не вийшло, його можна позбутися.
Називається «слідкуйте за фільмом».
Я все ще відчуваю, що він якось нас дурить.
Він знає, що є взаємозв'язок між фільмуванням історії про нього,
а також тим, аби йому було цікаво долучатися до процесу.
Знято.
Перехід не знадобиться.
-У чому різниця? -Тепер я знаю, що ти робиш.
-Що? -Я знаю.
Я вірю в те, що він черпає натхнення
від якогось творчого божества.
Тому моє завдання — дізнатися, що це все значить.
-Що це за сцена зараз на екрані? -Вони просто йдуть до дверей.
До вхідних дверей.
-Як сцена вписується у фільм? -Хтозна.
Ви ж її зрежисирували. Який був план?
Так, озвучте нам ваш план.
Гадаю, нам варто розбитися на дві групи.
Обидві групи працюватимуть над монтажем знятого матеріалу,
монтажем цього фільму.
Але результати роботи кожної групи можуть різнитися.
Гадаю, мені треба тут найняти квартиру,
завезти туди монтажне обладнання.
Уперед.
ЛИСТОПАД 2019-ГО РОКУ
ЗНІМАЛЬНА ГРУПА ДОПОМАГАЄ СТАРШОМУ ОБЛАШТУВАТИ ВДОМА КІНОСТУДІЮ,
АБИ ВІН МІГ СТВОРИТИ СВОЮ ВЕРСІЮ ФІЛЬМУ
Подобається думка зафільмувати, як відчиняються ворота?
-Якщо вийде. -Гадаю, вийде.
Проїдемо тут далі дорогою.
Отче, я введу тебе в оману.
Чим далі ти будеш, тим ліпше.
Ви разом подорожували на авто?
Так, проїхали всією країною.
Від Санта-Фе аж до Лос-Анджелесу. Так.
Як пройшла подорож?
Мені довірили люльку з травою.
Оце було цікаво.
Не знаю, підійде воно сюди чи ні. Мені до вподоби.
Тут потрібна музика Джека Ніцше.
Від цього кадру переходимо до одного з ваших фільмів?
Можна, а можна теж показати ще трохи цих кадрів.
-Чекай. Не їдь зашвидко. -Ого, чекай-но.
Зачекай хвилинку. Боже.
Його режисерська версія потребує допрацювання.
Вийшов досить нелінійний монтаж.
Ніби ви не визначили режисерові строки,
коли він має здати готовий проєкт,
не визначили тему, на яку потрібно фільмувати.
Результат може бути трохи чудернацьким.
Четвертий поверх. Солярій, акваріум, санаторій.
Витверезник, зірки, дитячі хвороби. Ліфт їде вгору.
Бобові, схоже, байдуже, що він збиває глядачів із пантелику.
Ось чому це чудово.
У його роботі простежується певна схема,
яку ви або розумієте, або ні.
Щодо мене, я таке просто обожнюю.
Зі всіх людей, яких я зустрічав, ніхто не любить фільми так, як Пол.
Коли ми познайомилися, мене вразило те, що він знає про 60-ті більше, ніж я.
Він — талановитий сценарист.
Мотор.
Нумо. Гаразд? Нам потрібні лише касети, Берте.
Ні.
Одного разу він запропонував мені приїхати й пофільмувати для приколу.
Ми не можемо заплатити за демоверсії,
поки не відвеземо їх до студії звукозапису, тоді нам заплатять.
Агов? Так і є.
Це не моя проблема.
А ваша.
Я тішився, коли ми знімали з Полом Андерсоном. Було круто.
Усі знають, що мій батько краще б мав за сина Пола Томаса Андерсона, ніж мене.
Мені про це постійно нагадують.
ОСОБИСТИЙ АРХІВ ПОЛА ТОМАСА АНДЕРСОНА (2011)
Пол щось говорив, а я сказав, що маю їхати.
Він сказав: «Я з вами». Я йому: «Що?»
Кадри для документального фільму чи…
Ніколи не знаєш, що він собі замислив.
Може, щось таке й робив. Більше я про це нічого не чув.
Потрібно поміняти батарейку.
У моєму кардіостимуляторі?
Коли тусуєшся з Бобом, запізнаєшся з ним.
Він має дивовижне почуття гумору й непохитну впевненість,
які дають йому змогу розповісти історію у своєму ритмі.
Мене як режисера це надихає.
Нагадує, що ти маєш бути впевненим у собі й вірити в себе.
Тут і так тяжко йти, а ти ще й фільмуєш.
Раніше тато їздив потягом. Остання подорож була з Полом?
Після того жодних подорожей, літаком теж.
Я нікуди не літаю. Боюся.
Його дратував потяг.
Дратувало сідати на потяг, сходити.
Дратувала погода.
-Їхати ліфтом теж проблематично? -Так.
-Це… Не… -Дідько.
Одного вечора застряг у ліфті на півтори години.
Не міг вибратися.
Разом зі мною застряг росіянин.
Усе питав: «Усе буде гаразд?» Я йому: «А я якого біса знаю?»
Гадаєш, усі твої неврози, зрештою,
невіддільна частина творчості? Чи вони лише стоять на заваді?
-І так, і так. -Справді.
-З'явилися нові персонажі. -Так.
За годину до аварійного приземлення було страшно.
Не приземлення. Приземлилися ж.
Відтоді я боюся літати.
Яка вірогідність того, що двічі потрапиш в авіакатастрофу?
Я ніколи не дізнаюся.
Я надто боюся.
Аварійне приземлення сталося, коли я проходив службу в армії.
На борту літака С-47. Він має два двигуни.
Ми пролетіли десь годину, й один із двигунів вийшов із ладу.
Майже всі ми були дуже юними.
Щоразу, коли неподалік ілюмінатора щось виднілося,
здавалося, це кінець. Або до дерева підлетимо, або ще куди.
Нарешті один сержант почав скиглити: «Я не хочу помирати».
Ми на нього дивилися, як на придурка.
Він мав бути нашою опорою.
Літак таки приземлився аварійно.
Обійшлося без жертв, без травм. Нас просто трохи потрясло.
Він вийшов із літака, мов нічого не сталося.
Ми почали його клясти на чім світ стоїть.
Отож він мене затримав і посадив на гауптвахту.
Ви завжди каламутили воду?
Так.
Чому тоді вам здавалося, що служити в армії — гарна ідея?
Хтозна.
Я пішов до армії під прізвищем вітчима ще неповнолітнім,
з липовим свідоцтвом про народження.
Дауні.
Елаяс — справжнє прізвище
мого тата, Роберта Елаяса,
і мого діда, якого теж звали Роберт Елаяс.
Коли він неповнолітнім записався до лав армії, змінив прізвище.
Він вважав, що служити в армії краще не з єврейським прізвищем.
А от ірландське прізвище згодиться.
Ти трохи посидів на гауптвахті, бо завжди влізав у халепу.
Як би ти назвав цей розділ?
«Початок».
-Справді? -Так.
Чому?
Командир гауптвахти сказав, аби я не сидів без діла.
-«Роби щось». -Так.
Каже: «Ось тобі блокнот, пиши».
Я почав щось записувати, аж раптом моя писанина набула сенсу.
Випадковий добрий вчинок твого наглядача.
І ти почав писати.
Саме так.
То ти у своїх ранніх фільмах використав щось із того, що тоді написав?
Так.
Я й гадки не мав.
ЗАГІН (1970)
Чому я мушу померти?
Ніколи нікого не скривдила.
У «Загоні» точно проявляється радикальніший контекст.
Так.
У загоні чекають 18 псів,
жити їм залишилося годину.
Якщо люди грають псів, то фільм насправді про людей.
Я, він і Файдо даємо звідси драпака.
Хто зі мною?
Атмосфера фільму напружена, що йому посприяло.
Озираючись у минуле,
виявилося, що фільм куди ліпший, ніж я гадав.
Оскільки я офіційно дебютував у «Загоні»,
гадаю, цей фільм недооцінили найбільше.
У цьому фільмі дебютував Дауні-молодший?
Так і було.
-У якому віці? Був дитиною? -Зараз подумаю. У 1970-му році.
Йому було п'ять.
Ми попросили його зіграти цю роль, бо не знайшли йому няньки.
А ми знали, що буде така роль.
І ми його покликали. Простіше простого.
Так злякався того торнадо, що облисів.
А яйця волохаті?
Боюся навіть дивитися.
Я не знав, що означала та моя репліка.
Мав сказати: «А яйця волохаті?»
-Лисому дядькові. -Лисому.
-Безшерстому псу. -Мексиканська порода?
Так.
Здавалося, він трохи зніяковів, але все вийшло чудово.
Перезнімати сцену не довелося.
Давай його сюди.
Коли Роберт зіграв першу роль, ви зразу зрозуміли, що він…
Усі зрозуміли.
Мені всі говорили: «Де ти знайшов цього хлопчика?»
Перша роль найважливіша.
Зразу було видно, що він знав, що робить.
Він не потребував помочі. Мов у нього щось вселилося.
Відбивав чечітку на доріжці біля гаража,
і я інтуїтивно знав, що навчання йому не знадобиться.
З нього виросте актор.
Коли ми фільмували,
я гадав, що це спільний із татом час.
Траплялося, що він проходив повз мене,
потім біг за камерою й говорив: «Не рухайся».
А я на це: «Овва!»
Мабуть, я відчував себе так, як Екстон,
який гасав подвір'ям і обливав мене водою з басейну,
питаючи:
«Завтра знову фільмуємо?»
Це Роберт із сестрою чубляться на кухні.
Я просто там стояв напроти з відеокамерою,
ні про що не думав, і спалахнула бійка.
Яким Старший був батьком?
З ним було складно, бо вся його увага
була спрямована на пошук натхнення.
Я знав, що наша родина не схожа на інші.
Я водив його дивитися фільми, які вважав цікавими.
Не думав про те, що він дитина.
Мене одного разу не пустили до кінотеатру.
«Велика жратва».
В Італії щороку збираються четверо чоловіків і годують один одного.
Усе виходить із-під контролю. Така гидота.
Я забув, що Роберт був зі мною, і пішов подивитися.
Білетер мені каже: «Йому сюди не можна.
Це фільм для дорослих».
Я кажу: «Та годі».
Я зателефонував кінопрокатнику,
а він каже: «Дай-но йому слухавку. Як він сміє».
І понеслося.
Після тієї розмови білетер дозволив нам зайти.
Скажу так, це вам був не мультик Діснея.
Ба більше, я повів його на «Тернистий шлях».
ТЕРНИСТИЙ ШЛЯХ (1972) РЕЖИСЕР ПЕРРІ ХЕНЦЕЛЬ
Того дня йшов дощ, дах кінотеатру протікав,
ми сиділи на задньому ряду.
Коли фільм закінчився, ми вигукнули: «Овва!
Крім нас на кіносеансі нікого не було».
Так було навіть краще.
Я пам'ятаю багато занюханих і дивних кінотеатрів,
але річ у тому, що фільми нас ріднили.
Вони нас досі ріднять.
Я маю купу такого.
Обережно, аби він випадком не повісився на аудіо дроті.
Можна ми покажемо знімальну групу?
-Звісно. -Чому?
Адже тоді всі побачать, що ми знаємо, що робимо.
Звісно.
Їм може не сподобатися, але ми знаємо, що робимо.
Ми, безсумнівно, знаємо, що робимо.
Щось ми таки маємо знати.
Перед вами зараз три покоління…
Настир.
Що я тобі кажу, коли ти мені надокучаєш?
Не будь настирою.
А мені так своєю чергою тато казав.
Уперше скажи дідусеві, аби він не був настирою.
-Гей! -Аби я повірив.
Не будь настирою.
-Саме так. -Сам не будь настирою.
А зараз ми втрьох вип'ємо кави.
Я п'ю каву.
Сьорбнеш із моєї філіжанки, лише мамі не кажи.
Я мамі ніколи не доношу.
Фото варте уваги.
Старший тут такий, яким він закарбувався мені в пам'яті десь у 1971-му.
Я був такого віку, як Екстон зараз.
Це тато й Елсі, моя мама.
А ця з іншого дубля.
Кадр із «Палацу Грісера».
Так, із фільму «Палац Грісера».
Найсвятіший, поверни мені зір.
-Месіє. -Месіє.
Відчуваєш — вилікувався.
Я знову можу повзати.
Як з'явився «Палац Грісера»?
Одна жіночка хотіла, аби я зняв фільм. Спитала: «Що хочете фільмувати?»
Кажу: «Отець, Син і Святий Дух — герої вестерну».
Вона погодилася.
Вона дала сценарій своєму багатому чоловіку.
Він прочитав, питає: «Ми на цьому хоч заробимо?»
Я кажу: «Сумніваюся». А він їй каже: «Він симпатичний. Дай йому гроші».
Він принаймні чесно говорив, що думає.
Не схоже, що Христос, який спускається на парашуті на Дикому Заході,
принесе нам гроші.
Цього разу ти на повну використав переваги ландшафту.
Тут присутня розкішна операторська робота,
трюки каскадерів, брички на колесах.
Ти насправді збудував палац Грісера,
а потім його підірвав.
Не змушуй нас сумніватися й гадати.
Скажи, що ти тут робиш.
Любиш, аби глядач сам здогадався, що хотів сказати режисер.
Але цей фільм пронизаний украй глибоким духовним змістом,
який я й досі, уже дорослим, намагаюся збагнути.
Мене тішить, що ти це сказав.
Як твої справи?
Усе гаразд.
НЕНСІ КОННОР СЕСТРА СТАРШОГО
Для нас він іще той провокатор, фільмами підливає масла у вогонь.
А як брат, який він? Чи є щось, що нас здивує?
Я завжди кажу, що для мене він наївний. Наївний.
-Це щось новеньке. -Перфекціоніст.
-Гарно сказано. -Правда. Так і є.
І людина ти така.
Він має грубе почуття гумору, але він надзвичайно відкритий. Дуже чесний.
Обійми мене.
-Коли побачили Молодшого… -Так.
Чи був син схожий на батька?
Звісно.
Здається, почуття гумору Роберт перейняв від тата.
Так, але його мама не відставала, теж коні мочила.
Як справи?
Ви Діва Марія?
Зви мене просто Марією.
Елсі Дауні була чудовою акторкою.
Вона могла самостійно досягти зірок,
але вирішила працювати з чоловіком.
Вона була надзвичайно талановитою, її всі любили.
Наймилішою жінкою, яку ви могли зустріти в житті.
Якщо фільми малобюджетні,
то все відбувається поза кадром.
Коли ви зустріли Елсі, зразу зрозуміли, що працюватимете разом над фільмами?
Ні, я її зустрів до того, як став режисером.
На сцені крихітного авангардного театру Нью-Йорку.
Коли вони зустрілися, це було схоже…
Еврика. Вони зрозуміли, що знайшли рідну душу.
Вони сміялися. І ми сміялися з ними.
Вона була смішною від природи.
Отож Робертові, з такими батьками,
просто судилося таким вирости.
Ти від мами навчився акторської майстерності?
Я всього від неї навчився.
Споглядав, як тато режисирує її гру.
Вона повністю віддавалася
кожному татовому безрозсудному поривові творчості.
Пам'ятаю, коли знімали «Палац Грісера»,
вона знов і знов спиналася на піщані дюни.
Вона ніколи не відмовлялася зробити щось виснажливе.
-Ви її добряче випробовували? -Як міг. Вона на все була спроможна.
Спробувала б абищо. Знала, що робити.
Тут вона дізнається, що її син помер.
Такою Елсі повстала в ролі матері в «Палаці Грісера».
Вона ніяк не знайде сина, якого грає Роберт.
Я грав хлопчика, якому Бог перерізав горло.
Хлопчика знаходить мама.
Наприкінці фільму він знов оживає.
Гадаю, він тішився, що грає в одній сцені з мамою.
«Палац Грісера» — моя гордість.
Я був досить дорослим, розумів, що там граю.
Потроху почав почуватися частиною «золотої кіномолоді».
Добрі були часи. Маю тобі подякувати. Вивозив нас за місто.
Було весело.
-Ти тоді був щасливим? -Так.
А потім усе пішло шкереберть.
ДВІ ТОННИ БІРЮЗИ ДО ТАОСУ СЬОГОДНІ ВВЕЧЕРІ (1975)
До розвилки під'їжджаю
з ложкою кокаїну в носі.
Що б ви собі на той момент порадили?
Не чіпати наркотиків.
Маю для тебе роботу.
Сьогодні ввечері маєш доставити до Таосу дві тонни бірюзи.
Заставка до фільму
схожа на збройне пограбування.
Герої фільму збираються разом,
один із них прийшов одягнений у гідрокостюм.
Розстібає вантажний ремінь, каже:
«А як же Ларрі? Він любить тако».
І різко знімає ремінь.
У цьому фільмі вони намагалися вийти за рамки
того, що люди навіть уважають фільмом.
Ти взагалі заявив, що сюжет — це мелодія, яку грає на саксофоні Сенборн.
Мене це надзвичайно вразило.
-Так, слідуйте за саксофоном. -Так.
Якщо не хочете загубитися.
Відпустіть ваш розум. Відпустіть ваше тіло.
Відпустіть ваш гаманець.
Ми фільмували дивний, хаотичний матеріал.
Фільмував десь із годину, потім ішов додому.
Бо я то втомився, то накурився чи нанюхався, таке.
Гадаю, ціллю було створити якнайдивніший образ,
цим і виправдовувалося зловживання наркотиками.
Тато сидів у підвалі з монтажистом,
здавалося, років зо два.
Я думав: «Здається, це надто довго для стадії поствиробництва».
Ми знали, що там відбувається.
Вам тоді було весело? Тяжко?
Я був наркоманом.
Призвичаївся до кокаїну й марихуани.
Абсолютне божевілля.
Гаразд.
Я знав, що роботу почали більше використовувати як відмовку.
Потім це припинилося, але згодом батьки розійшлися.
Обернися. Помахай із ґанку на прощання з парасолькою.
Попрощайся й заходь. Бувай.
Бувай.
-Добраніч. -Добраніч.
Хоча ми й розбіглися, але ми багато між собою розмовляли.
-Добраніч. -Добраніч.
-Добраніч…
Так, це справді навіює важливі спогади.
Глибоко вдихніть.
І тягніться. Тягніться назад.
Знову тягніться.
Не забуваєте дихати?
Сподіваюся.
Так.
Спершу м'язи були трохи затиснуті.
Так, добре сформульовано.
Бога ми згадуємо часто, так?
«Боже» те та се. «Боже, маю ще раз присісти».
Каже ще: «Боже, знову селера». Це справді смішно.
-Ну й де ж він? -Ми його досі не бачили.
Справді. Щоразу, коли читаю передовицю Times,
запитую: «Де цей гівнюк?»
-Нічогенько. -Чудово.
А потім що додамо? Маємо повну свободу.
Є таке місце, де ти робив перекладку?
Ось тут…
Певно, Роберт таки щось зрозумів, бо зі спортзалу не вилазить.
Може, подумав: «Не хочу скінчити, як батько».
Нічогенько.
Додаємо?
Так.
ВЕРСІЯ СТАРШОГО
Хто ж знав, що доведеться йти мостом, яким я сьогодні ще не йшов,
бо думав, що зможу обійтися без ходіння. А тепер що?
-Ви любите Нью-Йорк? -Так.
Він мене надихає.
Як можна фільмувати в Лос-Анджелесі? Ми вже бачили кожен можливий кадр.
Знімають той самий ріг, ту саму автомагістраль.
Тут усе на вигляд відрізняється.
Гляньте-но.
Господи Ісусе.
Дивіться, яке світло. Господи, як же воно вражає.
Сюди аж проситься панорамний кадр на 360 градусів.
Штатив не такий, як треба.
Круто теж, що коли знімаєш у Нью-Йорку,
якщо захочеться,
можна час від часу доправити фільм справжніми звуками міста.
Зробити голосніше. Й ані слова.
Усе стається само собою.
Потім до чого перейдемо?
Зазирну в записи, може, щось собі занотував.
Побачимо.
Може, перейдемо до кадрів, де я посеред розмови з Робертом.
Можливо.
Спробуймо.
Тату, це ти?
Так.
Це ти, синочку?
Так, це твій синочок.
Привіт.
Про що хочеш поговорити?
Сьогодні поговоримо про Лос-Анджелес.
-Лишенько. -Вибач.
Жодної теми не оминемо.
Господи.
Коли вперше там опиняєшся,
через вплив літератури місто здається романтичним.
Але швидко стає зрозуміло, що це все лише слова.
Тобі кажуть: «Дуже хочемо зробити з вами фільм».
А потім щось типу: «Поживемо — побачимо».
Якщо хочеш там фільмувати, то найпершим питанням буде:
«Ми на ньому заробимо?»
Мої друзі казали: «Ти приречений».
ДО ДУПИ АКАДЕМІЮ (1980)
Ви — покидьки,
родини вас соромляться, а суспільство зневажає.
Ганьба.
Щось не так, хлопче?
Тут просто прохолодно.
Хочеш сказати: «Тут просто прохолодно, сер?»
-Так, сер. -Так і скажи.
Тут просто прохолодно, сер.
-Повтори. -Тут просто прохолодно, сер.
Думав, що ти це мав на увазі.
Уважається, що «До дупи академію» — перший фільм, який ти знімав у кіностудії?
Так. Катастрофа.
Я тоді думав: «Заберіть мене звідси».
Розкажи докладніше.
Це мала бути військова академія для дітей.
Сценарій написаний про 16-літніх.
Краще було б, якби вони були десятилітніми.
Каже: «Потрібні діти. Не братимемо підлітків».
Це був би справжній кошмар, украй непрактично.
Кіностудія б таке дозволила? Ні.
Запитали мене: «Ти збожеволів?»
А я їм: «Ви про що? Я ж лише хочу змінити вік».
«Тут ти такого не витворятимеш».
Я робив те, що мене просять, так я навчився зживатися з людьми.
Охрініти.
До того моменту він ніби був під захистом.
Люди знали, що він особливий, хотіли допомогти йому реалізуватися.
Лише раз фільмував для справжньої кіностудії,
коли тобі ніби говорять, що можна робити, а що ні.
Таке може творчу особистість знищити.
Гадаю, він подумав: «Чудово. Повеселімося».
Отримаєте фільм Роберта Дауні, якого заслуговуєте.
Один із них каже: «Далі таке ляпатимеш —
ми тебе звільнимо.
Тоді тобі в будь-якому разі не доручать монтаж».
А я йому: «Я не заперечую.
Аби мені тільки кокаїн доручили».
На цьому моя кар'єра там ледве не закінчилася.
-Тобі було все по цимбалах, га? -Так.
Як би ти описав той період?
П'ятнадцять років абсолютного божевілля.
Ого, чуваче.
Гадаю, буде помилкою не згадати про те, як це вплинуло на мене.
Я б радше про це не згадував.
МЕНШЕ НІЖ НУЛЬ (1987) РЕЖИСЕР МАРЕК КАНЄВСКА
Коли я зіграв роль у «Менше ніж нуль», приблизно тоді я й почав…
Очевидно, фільм не був
автобіографічним,
але нас споріднювали молодь, наркотики, вісімдесяті роки.
Що відчули, дізнавшись, що він там гратиме?
Смішно було. Сказав: «Мені дали роль у справжньому фільмі».
Не можеш тут залишитися.
Живи своїм життям абиде, не тут.
-Я твій син. Ночуватиму тут. -Геть.
Я викличу поліцію.
Але я був у захваті.
Фільм складний, але чудовий.
Часи були божевільні.
У світі тоді все було тісно пов'язане з творчістю.
Ми всі зловживали речовинами, які змінювали нашу свідомість.
Я вдавав, що все гаразд, хотів себе заспокоїти
або просто обдовбатися,
а не чесно зізнатися, що все пішло трохи шкереберть.
Чесно, найчастіше, дивлячись на це все, я собі кажу:
«Аж не віриться,
що ми навіть один фільм випустили».
Але сімейку Дауні це не зупинило.
Ріде, досить уже жерти. За квартиру треба платити. До роботи.
-Спочатку праця, потім їжа. Гайда. -Гаразд.
-Я щойно нарізав салат. -Досить салатів.
Без нього фільм би не вийшов. Справді.
-Так, він перетворюється на кінозірку. -Так.
А режисера ще слухається?
Ну, він любить блазнювати. Так, слухається.
-Маю їхати, мамо. -Добре. Маєш, то маєш.
Присутнє відчуття родини,
видно, що людям весело, це справді вдалося показати.
Добре, я з цього тішуся.
Тоді я мав сприятливий період у житті, бо зустрів Лору.
Я знаю про твої нісенітниці, телепню.
Гадаю, Старший боявся, що акторка з мене нікудишня.
Подумав: «Нехай говорить з акцентом, либонь, не помітять».
Брехня.
Хвала богу, з'явилася Лора Ернст.
Так, згоден.
Вона з'явилася,
і я відчув, що саме такої енергії тобі бракувало
на тому етапі твого життя.
Здавалося, покращився стан твого здоров'я,
ти почав дбати про себе.
Відмовився від стилю життя, притаманного наркоманам,
який нас усіх затягнув.
-Привіт, тату. -Привіт.
Я ті часи дуже чітко пам'ятаю.
Самі вляпалися, куди не треба, і гадали, що буде криводушним
забороняти дітям курити марихуану тощо.
Гадали, це мило, нехай курять траву.
З нашого боку це був притаманний усім ідіотизм,
дозволити дітям приєднатися.
Я щасливий, що він тут.
Ось і все.
-Колись хвилювалися, що його не буде? -Часто.
Попри те, що мені знадобилося 20 років, аби налагодити життя,
ви з Лорою стали для мене острівцем стабільності.
Які спогади ти зберіг про роки з Лорою?
Складні, адже вона захворіла.
Ти був поруч, коли їй поставили діагноз боковий аміотрофічний склероз?
Так.
Як пережити, коли така доля спіткає твою другу половинку?
Настав час подорослішати.
Спочатку думати про добробут іншої людини.
Деякий час ми провели з ним і його дружиною Лорою.
Він ставився до неї з такою ніжністю й любов'ю,
які я взагалі коли-небудь бачив.
Можна було повчитися,
як поводитися з людиною, яка помирає.
Іноді я думаю про…
провину, яку відчуваєш, бо скривдив людину, з якою мав стосунки.
А потім тобі відкривається можливість…
повністю виправити ці помилки з коханою людиною, змінити життя.
Повністю присвятити себе підтримці коханої людини,
стати опорою на кожному кроці жахливої хвороби.
Це неймовірно. Ти дійсно був молодцем.
Сподіваюся.
КОМПАНІЯ Г'ЮГО (1997)
Моя хвороба не заразна.
На що хворієш?
Називається боковий аміотрофічний склероз.
Іще кажуть хвороба Лу Геріга.
Я тебе кохаю.
Іще одна мала божа жертва.
Як я.
Схоже на те, коли в Чапліна померла дитина,
і, дивним чином, наступний його фільм називався «Дитина».
Фільм допоміг йому пережити горе, яке сталося в особистому житті.
Ти вчинив так само з «Компанією Г'юго».
Ти подолаєш хворобу.
Мені подобається, як ти думаєш.
У фільмі зобразили все,
починаючи з хвороби Лори
до моєї наркозалежності й того, як ти докорінно змінив життя.
Оскільки ти мене переживеш,
пробачиш мені всі наркотики й погані приклади, які я давав?
Це калейдоскоп болю.
І ти намагаєшся якнайкраще з ним упоратися.
Після її смерті
ти не повернувся до наркотиків, а я все ще їх уживав.
Ти мене просив не відійти на той світ, не пити,
не здаватися тощо.
Ти теж зовсім не був святим.
Не буду в хріна… Знаєш. Не відхилятимемося від правди.
Але це було надзвичайно важливо.
Приємно, що ти так уважаєш.
Ти на це заслуговуєш. Через пекло пройшов.
Так.
Гаразд. Досить дурниць для одного вечора.
Після провальних фільмів, які я зрежисирував у Каліфорнії,
друзі говорили: «Тікай із Лос-Анджелесу».
Чи я не казав йому тікати з Лос-Анджелесу?
Можна ж приїхати погостювати. Зараз і в гості не їде.
Літаків боїться.
Обираючи між Нью-Йорком і Лос-Анджелесом,
він, безсумнівно, має жити в Нью-Йорку.
Гадаю, він тут щасливіший.
Поза Лос-Анджелесом усі щасливіші.
Край нездійснених мрій.
Можливо, Нью-Йорк достатньо багатогранний,
кожному дає змогу проявити свою унікальність.
Можна сказати, що він народився, аби жити тут.
ДІМ СТАРШОГО ЧЕРВЕНЬ 2020
З днем народження тебе
Скажемо «Бобе-старший».
З днем народження, Бобе-старший
З днем народження тебе
Екстоне, як там у школі?
Усе гаразд.
-Сьорбає мою каву. -Привіт.
Привіт, Сюзан.
Вітаю. З днем народження.
Дякую.
Святкуєте, як треба?
Звісно. У нього на гостинах друзі й соратники.
Там у них весело.
Можливо, варто ще запросити до фільму кількох жінок.
Так.
Якщо Сюзан погодиться, може зіграти твою дружину.
Я серйозно збираюся запросити на кастинг дружини
якомога більше людей.
А там побачимо. Ми завжди зможемо віддати роль Сюзан.
До речі, я щодня думаю про твого тата.
Дякую. Я теж.
Я теж.
Так, важко було вперше святкувати день батька без нього.
А яке він мав почуття гумору.
Так.
Маєш гарний вигляд, тату. Я тішуся, що вам там весело,
тебе оточують чудові люди, і…
Я нікого з них не знаю.
Якщо ми разом знову опинимося в Гемптонсі.
Чи треба зняти якісь сцени,
кадри того, що ти хочеш додати?
Може, зараз проєктові чогось бракує?
Ту німецьку народну пісню.
Знав, що так скажеш.
Я попрошу акомпаніатора вивчити ту пісню,
а потім вирішимо, де її фільмуватимемо.
-Вітаю. -Привіт, це я.
Тату, це для тебе.
ШОН ХЕЙС АКТОР, ПРОДЮСЕР, АКОМПАНІАТОР
Спробуймо спочатку. Звучить трохи…
У 15 років я співав соло на музичному фестивалі Ківаніс.
Співав Fischerweise Шуберта.
Тоді тато вперше помітив, що щось іще, чим я займаюся,
окрім його фільмів, заслуговує похвали.
Гадаю, мене відзначили спеціальною згадкою журі.
Я потім іще кілька разів брав там участь.
І як батько відреагував?
Був задоволений.
-Так? -Так.
А як цей досвід вплинув на твоє майбутнє життя?
Щось у цьому є, що навіює спогади.
У пісні відчувається щось прекрасне.
А потім долучаються дивні погляди тата.
Усе те, що він міг знайти чи згадати,
і що він хоче, аби я повторив 40 років потому.
Фільм був би куди кращим,
аби ти раптом вискочив із-за дерева…
-Так. -І заспівав пісню.
Заспіваймо знову.
ЗНІМАЛЬНА ГРУПА ПЕРЕНЕСЛА МОНТАЖНЕ ОБЛАДНАННЯ ДО ЙОГО СПАЛЬНІ
…моє життя
-Уперед. -Гаразд, цього разу заспіваю ідеально.
Це все віддає милою самозакоханістю.
Вставлятимемо це до нашої версії фільму?
Звісно.
-Можна ще трохи показати? -Типу, повторити?
Ні, я просто щасливий.
Спробую.
Він повністю зосередився на монтажі.
Сидів над ним годинами.
Такого вже давно не було.
Для нього цей фільм — величезне щастя. Справді.
Для нього це найголовніше.
-Непогано вийшло. -Хочу ще раз подивитися.
Подивимося.
Ви як режисер змінилися? Чи все ще фільмуєте так, як колись?
Дуже цікаве питання. Правда, не знаю.
Яким був останній ваш фільм?
Працював над документальним фільмом у Філадельфії, дуже ним пишаюся.
Фільм про парк Ріттенхаус-Сквер.
Посидів у парку, побачив, які диваки туди ходять,
і сказав: «Згода».
Ми провели там рік, аби зафільмувати всі пори року,
просто вивчали людей.
Фільмування там навчило мене
вірити всьому, бо будь-що може статися.
І, звісно, першого дня ми зустріли десятилітню скрипальку,
просто чудову, ми на ній зосередили увагу
впродовж усього року в парку.
Як знімання документалки відрізнялося від інших проєктів?
Я вже говорив, мені подобалося,
що я ніколи не знав, що може статися.
ДІМ ДАУНІ-МОЛОДШОГО
СЕРПЕНЬ 2020-ГО РОКУ
Старший бореться з жахливою хворобою,
на яку також хворів і мій тато.
Отож зараз ми насолоджуємося залишками часу, який нам відведено разом.
Не знаю, чи змирився Старший із деякими аспектами його поведінки в минулому,
з тим, як вона вплинула на сина.
Але зараз мені ясно одне: він любить свою дитину.
Такі собі класичні «Мандри Саллівана».
Налаштовуєшся на те, аби зробити щось важливе.
А що, як те, що ми робили весь цей час,
було так само важливим? Саме тим, що треба?
Мені здається, це схоже на намагання довести до завершення
образ родинного патріарха.
Коли намагаєшся змиритися з усіма
перевагами й вадами, тим, що все може піти навскіс.
А потім говориш: «Гаразд, ти тепер дорослий».
Готовий тяжко працювати заради успіху, Бобе.
Це нова версія монтажу.
СТАРШИЙ ЗАВЕРШИВ СВІЙ ПРОЄКТ
Тепер не треба хвилюватися, коли сюди повернешся.
Усе станеться, коли станеться.
Дякую, що зробив це. Це вкрай важливо.
Чудово. Ти чудово попрацював.
Так.
Оглядаючись у минуле, каже, що це був гарний досвід.
Він уважає, що продюсер — це людина, яка досягає своїх цілей.
ТРАВЕНЬ 2021-ГО РОКУ
Так.
До Нью-Йорка їхати 145 км. Він радіє.
Іде третій рік
фільмування татусевої документалки.
Я радію, бо побачу дідуся.
Сьогодні плануємо
далі працювати над документальним фільмом Старшого.
Загалом я хотів сюди приїхати, бо прагнув навідати дідуся.
Хотів його побачити,
аби ми мали спільні спогади.
І…
коли дідусь відійде на той світ, я зможу сказати,
що ми проводили разом час.
Доброго дня. Ми прийшли навідати Дауні. Дякую.
Привіт, тату.
Коли захочеш, аби ми тебе не фільмували, лише скажи.
Як ні, ми тут увесь день товктимемося. Доки не виженуть.
Радий бачити вас особисто.
На вулиці тепло?
Холодно. Холодно й дощить.
Добра погода для фотографування.
Екстоне, як будеш готовий.
Маєш три дублі, аби поставити йому питання, гаразд?
Заходиш і видаєш свою репліку.
-Агов, Екстоне. -Привіт.
Він готовий. Три, два, один, поїхали.
Привіт, Старший.
А яйця волохаті?
Можеш повторити питання?
-А яйця волохаті? -Ідеально.
Тепер репліка у відповідь, тату.
Ексі, іще раз. А ти, тату, копіюй Вульфа: «Боюся навіть дивитися».
Привіт, Старший.
А яйця волохаті?
Що?
Не хоче повторювати репліку, яку сам і придумав.
-Гаразд, можеш іти. -Було дуже весело.
Ексі чудово проводить час. Це найкраща його подорож.
Точно в десятці найкращих.
Тобі щось потрібно?
Де ми?
Це наш останній день разом, наступного разу побачимося нескоро.
Отож я планую, аби я просто…
Це дивно, бо я знаю, що я…
це фільмую.
Дивно, але це те, чим твоя родина займається.
Ви перетворюєте власне життя в мистецтво.
Дивно. Природно.
Повертає мене в дитинство, коли
будь-які події, смішні чи трагічні,
відбувалися перед 16-міліметровою камерою.
І ми зможемо поміркувати про них 40 років потому…
-Так. -Коли якось збагнемо їхній сенс.
Але є також і частина мене, яка боїться, що…
я щось проґавлю.
Так.
Здається, часу в нас лишилося обмаль.
Чи є щось таке, що, як тобі здається, ти маєш перетравити
у зв'язку з тим, що ти, може, уже його не побачиш?
-Чесно кажучи, не знаю. -Так.
Це мене збиває з пантелику.
Це вкрай складно.
Так, складно, згоден.
Є й позитивний момент.
Мене вже давно так не надихав і не вражав Нью-Йорк.
Але зараз я бачу місто очима Екстона,
погляд третього покоління,
це дуже круто, знаєш?
Так, але не можна не помітити
різницю між
стабільністю його опори з боку близьких в порівнянні з твоєю.
Твій тато повстав проти системи, що необхідно було зробити,
а ти виріс у самій гущі повстання.
-Так. -Дозволити дитині вживати наркотики.
Це ж божевілля.
Життя пошарпало, але не зламало.
Так. Й ось, що з цього вийшло.
Думаєш: «Як прожити життя так, аби не відчувати, що я щось проґавив?»
Чи є щось, що ти маєш йому сказати?
Я не хочу…
-Не хочу вчинити неправильно. -Так.
Так.
Тату.
Скажи «раз, два, три», аби ми перевірили мікрофон.
-Хто? -«Хто». Чудово.
Ідеально.
Поки ми тут разом зависаємо, проводимо час,
я хотів би бути до тебе близьким, зрозуміти краще, бути ще ближче.
-Так, чудова ідея. -Знаєш?
Я хотів тебе запитати про…
-Про що завгодно. -Справді?
Я навіть не знаю, як про це розмовляти, але я просто хочу…
почути твою думку…
перед тим, як ми закінчимо.
Чи є щось таке, що ти хочеш розказати синові?
Що смішного?
Мій син уже має власного сина й дім у Гамптонсі.
Має двоє дітей, троє дітей.
Якщо ми виберемо
дні, коли світло не найкраще, буде добре.
Справді.
Адже, коли надійде час фільмувати…
настане слушний час для знімання будь-якого фільму.
Коли думками ти не тут, не в сьогоденні, куди найчастіше мандрують твої думки?
Є якийсь момент у минулому? Чи є щось, про що ти постійно думаєш?
З того, що я пам'ятаю,
перед тим, як я відповім,
скажу…
Хвороба Чарлі Паркінсона.
Мені сниться,
що я граю в джазовому оркестрі,
і просто посеред надзвичайно крутого концерту,
тільки-но я починаю своє соло,
я падаю й помираю від хвороби Чарлі Паркінсона.
Як у воду дивився.
Бачиш там ручку?
Ручку? Хочеш ручку чи олівець?
Ручку.
Так.
Стара добра ручка.
Ти любиш карлякати ручкою на папері.
Хочеш, допоможу зняти ковпачок.
Ось.
Дякую.
-Карлякаєш? -Так.
Добре.
І Роберт…
був…
трохи знервований, бо він має ще й інші проєкти,
але видно, що він зосередився на цьому.
Коли він мені зателефонував і попросив…
Каже: «Не поспішай».
Ви один одного знаєте?
Хто? Молодший і я?
Так.
Так, ми знайомимося ближче.
Ми, мабуть, скоро поїдемо додому.
Хоч Старший там і куняє,
посидимо з ним трошки перед тим, як їхати?
-Так. -Гаразд.
Мабуть, дамо змогу Старшому відпочити, і…
Потім побачимося з ним
у майбутньому.
Так.
Люблю тебе, тату.
Для цього проєкту ми не мали явного плану.
Я уявляв, чим він може бути. Знав, що обов'язковою частиною його стане
кінець татового життя.
Це історія батька й сина? Не думаю.
Історія про те, що значить бути митцем? Не впевнений.
Глибокі роздуми про смерть? Гадаю, ми переходимо до цієї теми,
але не з відчуттям гнітючості,
а з думкою: «Ми тут, ми щось робимо, і ми помираємо».
Я люблю його за те, що він зробив. І за те, що він не зробив.
Ось і він!
Маю до вас послання.
Рівно шість миль на північ від гори Скаґ, у Долині болю
живе зла нечисть, справжній монстр.
Звуть його Бінго Бензозаправка Мотель Чизбургер
із Гарніром з Авіашуму й Буде Гері Індіана.
І він обожнює кривдити людей.
Коли я останній раз бачив Бінго Бензозаправку Мотель Чизбургер
із Гарніром з Авіашуму й Буде Гері Індіану,
він розповів про свої наміри.
Він хоче прийти сюди та перебити вас усіх.
Але я йому сказав: «Бінго, зачекай хвилину».
Я сказав так тому, що я у вас вірю.
Вірю, що ви впораєтеся.
Вірю, що ви здатні допомагати одне одному.
Вірю, що ви можете зробити так, аби у світі жилося краще.
Ось і все.
Виберіть карту, пане Грісер.
Гаразд. Покладіть назад у колоду.
-Ось ця? -Ні.
-Ця? -Ні.
-Ось ця? -Ні.
-Вона? -Ні.
-Ось ця? -Ні.
-Це вона? -Ні.
-Ось ця? -Ні.
-Ця? -Ні.
-Ось ця? -Ні.
-Ця? -Ні.
-Вона? -Ні.
-Ось ця? -Ні.
-Ця? -Ні.
-Точно вона! -Ні.
-Ця? -Ні.
-Ось ця? -Ні.
-Ця? -Ні.
Переклад субтитрів: Юлія Никоненко