DŽUNDŽI ITÓ: JAPONSKÉ DĚSY
Už je to rok, co jsem odjel z Japonska a opustil svůj domov.
Měl bych si oddechnout, ale místo toho se cítím strašně nesvůj.
Mezitím v něm totiž někdo bydlel.
A ten někdo byl můj učitel ze základky a jeho rodina.
Nemůžu uvěřit, že jsem svůj nový dům
musel pronajmout zrovna jemu.
Zakázal jsem mu byť jen zapíchnout připínáček do zdi.
Už by ale měli být dávno pryč.
Kam jsem dal klíče?
PLÍSEŇ
Co to tu smrdí?
Co to má sakra být?
Co to je?
Všechno je to zkažené!
Jsi tam, brácho?
Čau, dlouho jsme se neviděli.
Pojď dál.
Dneska už ne, je dost pozdě.
Máš co vysvětlovat, Seidži.
Nečekal jsem, že se vrátíš tak brzo.
- Nestihl jsem tu uklidit. - O to tu nejde!
To se mi chtěl pomstít za to, že jsem mu to tu nechtěl pronajmout?
Odjakživa to byl podrazák, ale tohle jsem fakt nečekal!
Nikdo se ti nechtěl mstít.
Tak co to má znamenat?
Místo jídelny mám chlív a vana je plná špíny!
Očividně to udělali naschvál!
Ne, za to můžu já.
No nic, jdu dál hledat tvého psa.
- Zatím. - Hej!
Seidži!
Neskutečný.
To je puch.
Rogi?
To myslíš toho učitele ze základky?
Jo, podle všeho zrovna vyhořeli.
Chce do podnájmu, než si postaví nový dům.
Odkud se dozvěděl, že se chystám do zámoří?
Musel to někde zaslechnout.
Dej mi pokoj.
Už tak je mi nanic z toho, že musím pryč, když jsem se zrovna nastěhoval.
Vím, že jsi Rogiho nikdy nemusel.
Byl to ale můj třídní, nemohl jsem ho odmítnout.
A prý by se ti postaral o psa.
I tak…
Takže domluveno? Tak my se stavíme příští neděli.
Hej, nic jsem ti neodkýval!
To je ale krásný bílý dům.
Račte dál, pane učiteli.
Čau.
Přivedl jsem pana učitele.
Zdravíčko.
To už je to 15 let? Ten čas ale letí.
Vyrostl z tebe opravdu schopný mladý muž.
Vypadáš pořád víc jako tvůj táta.
A máš nádherný domov.
Ze všech mých žáků jsi to dotáhl nejdál.
Ani nevíš, jak mě to těší.
A co víc,
žiješ si v takovém snovém domě.
Zadržte, prosím.
Já s tím pronájmem nesouhlasil.
Do odletu mi zbývá jenom pár dní.
Nemůžu vám ho pronajmout takhle narychlo.
Měli byste hledat jinde.
Už jsme hledali, kde se dalo, ale nikdo nemá nic volného.
Teď nás mají na krku příbuzní.
Je to pro nás strašně ponižující. Moc tě prosím.
Pokud nás odmítneš, skončíme na ulici.
Prosím…
Tady se mi líbí, tati.
Chci tu bydlet. Můžeme, tati?
Co ty na to? Neboj, já se ti o ten dům postarám.
Taky tě prosím.
Seidži!
Jemináčku. Copak? Dostalo hlad?
Prosím, Akasako.
Snažně tě prosím.
Co je to za divné vypoukliny?
Ty tady nebývaly.
Co to má být? Něco tady nehraje.
Co to?
Do háje!
Proč já?
Co se to tu sakra děje?
Co mi to s tím domem provedli, Seidži?
A kde je Rogi teď?
To nevím ani já, brácho.
Prostě se beze slova vypařili.
Stavěli si nový dům, ne? Určitě budou tam.
Tam už jsem byl.
Pořád tam ale stojí jenom vyhořelá zřícenina.
Cože?
To je plíseň.
Podívej se na to.
S každým dalším dnem je to horší a horší.
Vidíš to? Rozlezla se úplně všude.
Koupelnu už kvůli vlhkosti nemůžu vůbec používat.
Patro je ale kdovíproč ještě horší, i když je tam úplně sucho.
To je hrozný…
Tady nemůžeš zůstat. Měl bys hnedka vypadnout!
Ty něco víš, že jo?
Co se tady stalo, když jsem byl pryč?
Čeho se tak bojíš?
Nic nevím. Vůbec nic.
Vyklop to, Seidži.
Vypadá úplně stejně.
Co?
Ten dům vypadá úplně stejně!
Jako kdo?
Jako to jejich dítě!
S tou plísní máš asi pravdu, brácho.
Je to nějaký nový druh,
co se přenesl i na to dítě a jejich dceru.
Je to tu nebezpečný, brácho.
Musíš odsud hned vypadnout!
Rozumíš?
Dobře. Můžu na nějakou dobu zůstat u tebe?
Jo, to je dobrý nápad.
Tak zatím.
Rogi…
Do háje.
A vůbec,
pěkně mě svrbí kůže.
Strašně moc.
Věděla jsem, že budeš tady.
Kóko.
Co dneska čteš?
Kóko!
Copak, Goró?
Kam zmizela ta kniha, co byla tady?
Zimní René od Michela Lannese!
Tu mám teďka rozečtenou.
Nemůžeš si je brát jen tak bez dovolení!
Příště se nejdřív zeptej, rozumíš?
Mám tuhle knihovnu na starost.
Nesmím ztratit přehled ani o jediném výtisku!
- Promiň. - Hned ji vrať.
Můžu na chvilku?
Počkej vteřinku.
Už to budu mít.
- Píšeš si deník? - Jo, z dneška.
Nevynechal jsem jediný den.
Už od čtyř let?
Uvnitř jsou všechny moje vzpomínky.
Tahle knihovna utváří moji minulost
a tenhle deník zaznamenává moji přítomnost.
Píše se v něm i o mně?
Samozřejmě.
Jsi v pořádku, Goró?
Měl jsem noční můru.
Zdálo se mi, že mi zmizely všechny knihy.
Je pryč.
Zimní René je pryč! Kam jsi ji dala, Kóko?
Vrátila jsem ji na místo. Sám jsi mě při tom pozoroval.
Máma tu knihu milovala!
Tu jen tak nenahradím! Ne, potřebuju ten její výtisk!
Už je pozdě, najdeme ji zítra.
Nedělej si ze mě srandu!
Musím to tu prohledat ještě dneska v noci!
Chybí i Trnité peklo od Tania Akasabiho!
Ta nejděsivější kniha na světě.
Tu měl zase nejradši táta.
Goró…
Jsou pryč! Pryč!
Sakra! Do hajzlu!
9. ÚNORA MÁMA ODEŠLA S CIZÍM PÁNEM…
Mami.
Mami?
Moje knihy!
Ony mi utíkají!
DENÍK GORÓ ŠIRASAKI
Goró?
Kóko. Našel jsem Zimní René.
Před chvílí stála venku a zvonila na nás.
On někdo zvonil?
Byla to krásná žena.
Připomínala mi mámu.
Určitě to ale byla Zimní René.
Vím to proto, že mi odrecitovala celou knihu
od první kapitoly až k tiráži.
Kromě toho recitování ale nevypadala psychicky v pořádku.
To se ti jenom něco zdálo, Goró.
Nezdálo. Vždyť stojí přímo za tebou.
Podívej.
Zimní René…
Co se děje, Goró?
Je zpátky.
Trnité peklo se vrátilo!
Je to ten nejděsivější román na světě!
Snažil jsem se ho odehnat!
Ale pak se dovnitř dostal oknem
a hnusně nakřáplým hlasem mi odrecitoval celou tu prokletou knihu.
Ta kniha je tak neskutečně děsivá!
Měli bychom zajet k doktorovi, Goró.
To nebude třeba, Kóko.
Dostal jsem nápad.
On se vrátí. Určitě se vrátí.
„Tuto prokletou prózu věnuji zatracencům.
Prolog: Agdurum gu šaumek.
Ten krvavý incident otřásl celým světem.
Jeho zlověstná předzvěst se mi vpálila do sítnice a zaplavila mi mozek.
- Přímo přede mnou stála brána do…“ - Goró?
Goró?
„To tahle příhoda zchromila moji mysl.
Za znetvořením mého těla
nepochybně stojí samotné peklo.
Ta bizarní kyretáž, kterou mi v roce 1955 provedl ten mizerný doktor,
mě zavedla ještě blíž k pokraji šílenství.
Poslední kapitola:
Samotaru.
Jafedra.“
Trnité peklo je pryč.
Pokořil jsem ho.
Všechno už bude v pořádku.
René…
Zimní René je pryč!
Nedalo se nic dělat.
Když jsem poslouchal, jak recituje, zapamatoval jsem si celou knihu!
Už nikdy se přede mnou nezjeví!
S takovou se radši vůbec neměla objevovat!
Proto jsem se rozhodl,
že je uložím do svého nitra!
Než abych znovu zakusil tohle utrpení,
radši si všechny svoje knihy zapamatuju!
Goró.
Prosím, už s tím přestaň.
Nerozptyluj mě.
Už to skoro mám.
Moje paměť je už ale téměř plná.
Dokážu si je zapamatovat všechny?
Nebo mi dřív pukne mozek?
Přijdu výměnou za všechny tyhle informace
o vlastní vzpomínky?
„V nestřežené chvíli jsem jí dal diktafon do tašky,
abych ji usvědčil z nevěry…“
„Kapitola první: Setkání.
Renéina láska byla pomíjivá jako sníh, co se snesl na město.
Brzo začala tát.“
DENÍK GORÓ ŠIRASAKI
Goró.
Takže ses vrátila…
René.
DENÍK GORÓ ŠIRASAKI
„…znovu: Asaltit dogramos, Afrodina.
Cítil jsem, že se mi mění tělo i mysl.
Všechny ty změny jsem pozoroval na vlastní oči.
Celý svět oslnivě zářil, zatímco se řítil do temnoty.
Věčně plynoucí svět náhle končil.
Jako ta váza…“
TRNITÉ PEKLO ZIMNÍ RENÉ
KÓKO A JAVOROVÉ LISTÍ
„Uvědomil jsem si to cestou do pekla.
Peklo je branou do nebe a stejně tak i nebe je branou do pekla.“
PŘELUD Z KNIHOVNY
„A tak vás vzývám, zatracenci! Křičte. Křičte, co vám hrdlo dovolí!“
Překlad titulků: Eliška K. Vítová
No tak, naslouchejte těm stojícím náhrobkům!
Je jich nespočet.
I já slyším, jak si mezi sebou povídají.
To, že je slyším já, znamená, že to dokážete i vy.
A pro ty, co jim přece jen nerozumí, to přetlumočím svým broukům.