JUNJI ITO MANIAC: JAPANESE TALES OF THE MACABRE
KÖKKENMÖDDINGEN VID AJIME
FARA
Professor Soya.
-Vad är det, Yamaoka? -Det här jordlagret.
Är det en geologisk veckning eller lämningar från människor?
Kronologiskt sett är det knappast en veckning.
Det verkar inte ha utsatts för sidotryck. Men vad fick jordlagret att formas så här?
Ser det inte ut som profilen av nån som ligger på rygg?
Och det finns horisontella lager också.
-Försök gräva lite undertill. -Ja, sir.
Professorn.
Det verkar vara
en forntida människa.
Ett litet barns skalle.
Finns det nån koppling mellan benen och den här deponin?
-Det kan vara resterna av en slags ritual. -Som vad?
Det liknar en begravning.
De täckte långsamt kroppen med tunna lager lera.
När lager på lager lades till blev det en stor, människoformad gravhög.
Och den högen begravdes i marken?
Det är bara en hypotes.
Men om vi analyserar lagren får vi kanske ett svar.
I så fall är det här en stor upptäckt, professorn!
-Ja. -Det här är fantastiskt.
Väderleksrapporten sa inget om regn.
-Vi skyndar oss att skydda platsen. -Ja.
Det regnar!
Hämta presenningarna! Skynda på!
LAYERS OF TERROR
Reimi, den 13:e årliga minnesstunden för er pappa var så lång.
Men du skötte dig så bra. Du måste vara trött.
Säg inte så, mamma. Jag är inget barn längre.
Jag orkar med en minnesstund.
Verkligen? När du var liten började du genast gnälla.
"Lyft upp mig mamma", tjatade du. Du var verkligen gullig, Reimi.
Sluta nu.
Hon var verkligen bedårande.
Du spelade in reklam och fick all uppmärksamhet.
Varför slutade du?
Du kunde ha varit en stjärna nu om du fortsatt.
Narumi, jag skulle inte klara av det.
Jag är trots allt inåtvänd och fast i det förflutna.
Det var för tungt att jobba med underhållning.
-Jag ville bara ha mammas uppmärksamhet. -Åh, Reimi!
Förlåt mig. Jag visste inte att du kände så!
Ingen fara.
Jag önskar att du var två år igen så jag fick skämma bort dig!
Jag skulle lyfta upp dig och krama dig!
Du har tagit väl hand om henne. Varför skulle hon inte vara lycklig?
Du betalade för kurserna och allting.
Du lade så mycket tid och pengar på att fixa hennes tänder.
Men du fixade aldrig mina.
-Det är därför mina tänder är så sneda. -Narumi.
Om du vill säga nåt, säg det. Sluta tycka synd om dig själv.
Reimi var artist, så det var självklart.
Det slutade inte när hon lämnade branschen.
Reimi hade potential. Därför ansträngde jag mig.
Men dig kunde jag inte hjälpa,
för du är ful.
Vad sa du?
Narumi! Se upp!
Är alla okej?
Reimi!
Är du okej?
Reimis ansikte är…
Narumi, det här är ditt fel! Allt är ditt fel!
Doktorn! Hur mår Reimi?
Hon är vid medvetande.
Vilken lättnad.
Men det är nåt konstigt. Ni får se det själv.
-Vad i hela friden? -Vad är det?
Hennes ansikte är tillbaka!
Ja. Ett nytt lager hud dök upp under skiktet som skalades bort.
Det är mycket konstigt.
Titta här.
Vad är det här?
-Er dotter består av många lager. -Va?
Hon har varken hjärna, organ, ben eller nåt annat man kan förvänta sig.
Skikten ni ser här är hudlager.
Kort sagt, er dotters kropp består av lager på lager av överhud.
Var inte fånig. Det är inte läge att skämta nu.
Jag önskar att det var ett misstag.
Det här är hemskt!
Reimi!
Så hon
är som ett träd!
Som ett träd!
Det stämmer.
Kroppens struktur påminner om ett träds årsringar.
Kanske är lagren också spår av hennes tillväxt.
Va?
Mitten är som hon var i fosterstadiet.
Därifrån fortsätter det utåt.
Ett år, två, tre, fyra, fem, sex, sju, åtta,
nio, tio, elva, tolv, tretton, fjorton,
femton, sexton, sjutton, arton, nitton,
och till sist tjugo år.
Det yttersta lagret är er dotters nuvarande form.
Betyder det att Reimis barndomskropp finns kvar inuti henne?
Ja, jag tror att det är möjligt.
Låt oss göra en ingående undersökning av er dotters kropp.
-Det är avgörande för behandlingen. -Nej, doktorn.
Jag tar med Reimi hem.
Narumi, vi får Reimi utskriven så fort ärret börjar läka.
-Jag räknar med din hjälp. -Mamma, det här är en förbannelse.
Va?
Minns du utgrävningen? Graven vid Ajimes kökkenmödding?
Jag minns fortfarande fotot av jordlagren runt skallen.
Det såg precis ut som Reimis MRT.
Gravhögen var förbannad. Pappa borde ha låtit den vila i frid.
Efter det fick han psykiska problem.
Han dog nio år efter utgrävningen.
Men det slutade inte där.
Förbannelsen drabbade Reimi när hon föddes året efter utgrävningen.
Men den drabbade mig också.
Bevisen finns här. Titta.
Jag har också flera lager.
Reimi, gör såret inte ont längre?
Nej, mamma.
Reimi, oroa dig inte för ärret.
Jag ska göra allt bättre!
Okej.
-Duktig flicka. -Jag har en idé.
Vi ska hålla en minnesstund för skallen.
Vi frågar Seito-universitetet om vi får låna den…
Minnesstund? Jag deltar inte i en sån ovetenskaplig fars!
Men…
Mamma, vi vet inte förrän vi försökt. Det är ju en förbannelse.
Det är inte alls en förbannelse, Reimi. Det är en sjukdom, men jag ska ordna det.
Men vad kan du göra?
-Jag ska hitta en känd läkare… -Sluta upp med dumheterna.
Modern medicin kan knappast bota mig!
Behandla mig inte som ett barn. Jag är vuxen.
-Reimi! -Rör mig inte! Du äcklar mig!
Jag är trött på dig!
Olyckan var ditt fel!
Reimi?
Kan du höra mig?
Svara om du kan höra mig, tvååriga Reimi.
Lilla Reimi, svara mamma. Jag vet att du hör mig.
Reimi, när kan du svara mig?
Reimi?
Reimi.
Varför svarar du inte? Jag vet att du är där. Du är ju där.
Mamma.
Lyft upp mig.
Mamma, lyft upp mig.
Reimi! Du hörde mig. Jag har inte hört den rösten på länge.
Släpp ut mig.
Mamma, släpp ut mig.
Vill du ut därifrån? Stackars liten! Jag undrar om jag kan göra nåt.
Reimi? Vad är det?
Mamma, vad gör du? Är du galen?
Ingen fara. Jag tar bara bort det skadade lagret.
Jag måste ta bort alla lager tills jag når den tvååriga Reimi.
Jag måste bli klar medan hon är avsvimmad!
Mamma!
Mamma.
Mamma? Släpp ut mig fort.
Ja, min kära lilla Reimi.
Jag ska få ut dig ur det mörka, trånga utrymmet.
Vänta på mamma. Vi måste vara väldigt försiktiga.
Mamma, sluta!
Nej! Det finns mer.
Nästan klar. Bara lite till!
Mamma, lyft upp mig.
Äntligen.
Äntligen får jag träffa lilla Reimi igen.
Vänta. Jag skalar kroppen åt dig!
Narumi, hjälp mig!
Nu!
Va? Vad är det här?
Vad är det här?
Mamma.
Mamma?
Mamma, vad gör du?
Jag kom just på nåt. Förbannelsen har drabbat mig också.
Jag skalar bort huden tills jag blir 38 år igen
och föder Reimi på nytt!
Titta, Narumi.
Nu gäller det!
Mamma!
Mamma, lyft upp mig.
Jag drömmer ofta om havet.
Det är alltid samma dröm.
Jag driver genom havsdjupet.
Sen möter jag fiskar, enorma och kusliga, som har överlevt sen urminnes tider.
Det var som om hela universum hade glömt att de existerade.
THE THING THAT DRIFTED ASHORE
Är den riktig?
Titta. Det finns konstiga utskott över hela kroppen.
Vad kan det vara?
Utskotten lyste förmodligen, precis som på en marulk.
Tror ni att denna jättevarelse simmade i det mörka djupet
och avgav ett svagt sken?
Blotta tanken ger mig gåshud.
Nyfikna människor strömmar hit.
Ja.
-Säg åt polisen att hålla dem på avstånd. -Ja.
Det är så varmt idag.
-Vad är det? Mår ni dåligt? -Ja, lite.
Jag är yr.
Inte konstigt, med tanke på värmen och lukten.
-Ni borde vila i skuggan. -Tack, det var snällt.
Jag vill be alla att flytta sig bort från varelsen!
Rör den inte!
-Den luktar hemskt. -Den har börjat förmultna.
Det här är århundradets upptäckt. Vi får inte låta den ruttna så här.
Ja, vi skyndar oss.
Är ni här ensam?
Ja. När jag hörde nyheterna kunde jag inte sluta tänka på saken.
Samma här. Jag var tvungen att komma.
Egentligen hatar jag havet, och pinsamt nog gillar jag inte fisk.
Jag hatar också havet.
Varför då?
Förlåt. Jag vill inte snoka.
Nej.
Nån jag kände dog till havs.
Minns ni färjan som sjönk utanför Izus kust för sju år sen?
Otaliga människor dog.
-Han var med ombord. -Jag beklagar. Var det en vän?
Han var min fästman.
Det måste ha varit jobbigt.
Det är inte troligt att han överlevde.
Mr Shiota, vad tror ni att den här varelsen är?
Bra fråga. Min bästa gissning är…
Amino, titta.
På vad?
Kroppar.
-Vad händer? -Jag ser också kroppar.
Äter besten människor?
Nåt har hänt.
Så märkligt.
Platsen tyder på att det är djurets tarmar.
Men kropparna verkar inte ha smälts alls.
Det går inte ihop.
Hur som helst, låt oss skära upp magen och ta bort offren.
Va?
De lever.
Det är Tadashi!
Han är min fästman som försvann utanför Izu för sju år sen!
Är ni säker?
Ja! Det här är definitivt Tadashi!
Färjan som sjönk utanför Izu? Många av offren hittades aldrig.
Så det här var passagerarna?
De svaldes av den här varelsen och överlevde sju år magen?
Är det ens möjligt?
Tadashi! Det är jag, Mie!
Mie.
Det är nåt fel på dem.
De är som parasiter.
Parasiter?
Ja.
De måste ha levt på näringsämnen i varelsens mage.
-Det var nog så de överlevde så länge. -Jag förstår.
Men är det verkligen möjligt för människor att parasitera på en annan varelses kropp?
Undertexter: Villemo Linngård Oksanen
Hör på, små kryp.
Ska jag berätta om kvinnan som kom förbi igår?
Jag blev chockad.
Vem anade att det fanns en sån människa?
Just det. Håller ni inte med?
Men hon hade också insekter i ansiktet.
De sa till mig att vara uppmärksam.
Och det räddade mitt liv.