Tehdy jsem začínala jako advokátka.
Bylo mi něco přes 20 a zrovna jsem se přestěhovala do Milwaukee.
Žila jsem sama. Moc lidí jsem neznala.
Zavolal mi můj šéf Jerry Boyle.
Řekl: „Máme nový případ. Je to závažný. Potřebuji, abys šla na policejní správu.“
CENTRUM
Jerry Boyle mi řekl: „Je to někdo, koho jsem v minulosti zastupoval.
Je to milý člověk. Neboj, hlavu ti neukousne.“
A tak jsem tam hned jela, abych se setkala s Jeffrey Dahmerem.
Byla to moje první práce.
Když jsem ho viděla poprvé…
POLICIE MILWAUKEE
…byli jsme ve velmi malé výslechovce.
Jeff seděl na kraji stolu.
Byla jsem strašně nervózní. Měla jsem pocit, že je to nad mé síly.
Dokonce i policejní veteráni tvrdí, že zvláštnější místo činu neviděli.
Celá země je očarovaná děsivým příběhem Jeffreyho Dahmera.
Vražda, zmrzačení i kanibalismus.
Pocit šoku a hrůzy, když policie vynáší varný kotel
v tom největším a nejděsivějším případu masové vraždy v Milwaukee.
Byla jsem jako Clarice Starling v Mlčení jehňátek.
Byl velmi zdvořilý.
Byla jsem překvapená z toho, jak byl Jeff přívětivý.
Dobrý obhájce musí být neutrální
a vypěstovat si důvěru.
Říkal mi Wendy a já jemu Jeff.
To je v pořádku, Jeffe. Nestyď se za to.
Cítíš se kvůli mně nepříjemně?
Ne. Je třeba tomu čelit, takže…
Je to tak bizarní, že?
Není snadné o tom mluvit.
Tohle v sobě držím už hodně let a je to…
Jo.
Je to, jako kdybych se snažil ze studny vytáhnout dvoutunový balvan.
Myslím, že na takový masakr nedokáže člověka nic připravit.
DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
22. ČERVENCE 1991
Byla to tichá noc.
APARTMÁNY OXFORD
Jedna z těch teplých letních nocí.
Pracoval jsem jako televizní reportér a tu noc, kdy byl zatčen,
jsem byl na místě mezi prvními.
Když jsem přijel a viděl ty tváře policistů,
uvědomil jsem si, že se děje něco závažnýho.
Narazil jsem na policistu, co jsem znal.
Jmenoval se Bobby Rao.
Řekl jsem mu: „No tak, Bobby. Je to pravda?”
A on potřásl hlavou a řekl: „Na to vem jed.”
Poručík Roosevelt Harrell.
Vyšetřujeme vraždu,
která se stala v bytovém domě v bloku 900 na North 25th Street.
Máme jednu osobu ve vazbě.
Je velmi pravděpodobné, že došlo k dalším vraždám,
do kterých je tato osoba zapojena. Pracujeme na tom.
Policistu, který měl za úkol stát u dveří bytu, jsem znal.
Prosili jsme ho, jestli bychom mohli jít dovnitř Dahmerova bytu a udělat fotky.
Zakroutil hlavou a řekl, že by přišel o práci.
Ale řekl: „Můžete se tam podívat, ale nesmíte překročit práh.“
Tak jsme šli ke dveřím,
chytili se za rám, naklonili se vpřed a podívali se dovnitř.
Vzpomínám si, že nebyl příliš strhující.
Byl tam srolovaný koberec.
Nalevo byla kuchyňka.
Napravo byla ložnice a koupelna.
Ale jedna věc, která vynikala nejvíc,
byla hrůzu nahánějící lávová lampa, která byla zapnutá.
Ty bubliny stoupaly a klesaly.
Měl jsem z toho bytu děsivý pocit.
Tu noc, kdy ta zpráva vyšla ven,
jsem pracoval jako reportér pro Milwaukee Sentinel.
A protože bylo pozdě, byl jsem tam sám.
Zavolala mi Tina Burnside, noční policejní reportérka.
Řekla: „Jamesi, ten článek musíš napsat velmi pečlivě.“
Ten tlak od redaktora, co ti dýchá přes rameno a říká:
„Ten článek chci hned.“
Poslal jsem ho nočnímu redaktorovi.
Ten ho upravil a odeslal.
Pamatuju si, jak mi řekl:
NALEZENO 11 LEBEK
„Tohle bude ta největší událost v historii Milwaukee.“
Před mnoha lety jsem v Milwaukee pracoval jako prokurátor,
načež jsem se stal obhájcem.
Takže znám obě strany.
Zavolal mi jeden chlapík z hlavní televizní stanice.
Chtěl mluvit o mém klientovi, tak říkám: „O kterém?“
A on: „O Dahmerovi. Myslíme si, že je to vraždící maniak.“
Zastupoval jsem ho v roce 1988 za sexuální zločin.
Tak mu říkám: „Malý moment, zavolám jeho otci.“
Zavolal jsem Lionelu Dahmerovi a řekl mu, co mi ten reportér pověděl.
Řekl jsem mu, že zjistím, co se děje.
Zavolal jsem Wendy Patrickus
a byla k dispozici.
Nejdřív jsem mluvila s detektivem Murphym.
V tom okamžiku byl celý výslech pod kontrolou detektivů.
NÁSTUP DO VĚZENÍ VSTUP JEN PRO PERSONÁL
Když jsem se s Dahmerem poprvé setkal, řekl mi:
„Proč mě prostě hned nezastřelíte za to, co jsem udělal.“
Sedl jsem si s ním a ujistil ho, že cokoli mi řekne,
nijak nezmění můj názor na něj v dobrém ani ve zlém.
Načež jsem sepsal jeho přiznání.
Pracoval jsem jako poručík na oddělení vražd.
Dennis Murphy a Pat Kennedy byli ti hlavní, kteří Dahmera vyslýchali.
Byla to vlastně jejich každodenní práce.
Z těch vražd si pamatoval každičký detail.
NABRAL STOPAŘE
Bylo to až neuvěřitelné.
„HOTEL AMBASSADOR“
Vzpomínám si,
že byl Jeff tenkrát trochu opilý.
Zeptala jsem se ho, proč polici všechno říká
a proč se přiznává.
A on řekl: „Wendy, oni toho u mě v bytu tolik našli.
Je konec. Radši jim všechno řeknu.”
Už byl rozhodnutý.
A tak jsem mu řekla: „Budu to respektovat, Jeffe.“
Už se přiznal, takže jsem věděl, že obhajobu nemá.
Tak jsem se ho zeptal: „Co chceš, abych dělal?“
A on řekl: „Chci vědět, proč jsem takový.“
Tak jsem mu řekl:
„Seženu ti dobrého psychiatra,
aby si s tebou promluvil,
a z důvodu duševní choroby tě prohlásí za nevinného, jako choromyslného.
Ale budu potřebovat doktory, kteří toto prohlášení podpoří.“
Skutečným úkolem bylo získat dostatek informací pro doktory
a odpovědět na jejich otázky.
Otázka byla, zda je duševně chorý, nebo ne.
Dalších několik měsíců jsem s ním strávila hodně času.
Mluvili jsme o každé oběti.
A shromažďovala jsem co nejvíc informací.
Advokátka Wendy Patrickus nahrála na přípravu Dahmerovy obhajoby
přes 32 hodin konverzací,
které se uskutečnily od července do října 1991.
Tyto nahrávky nebyly nikdy zveřejněny… až doteď.
Dobře, Jeffe. Řekni mi, co ti šlo hlavou.
Říkal jsem si, proč jsem byl donucen k tomu, zavraždit všechny ty lidi.
Co jsem hledal, abych zaplnil tu prázdnotu uvnitř sebe sama.
Někoho zavraždit a hned se ho zbavit
nepřináší žádné trvalé potěšení ani pocit naplnění.
A přesto jsem cítil to nutkání,
to celé ty roky dělat.
Jeff chtěl všechny oběti identifikovat,
což bylo od opravdové sériového vraha velmi výjimečné.
Nepopřel to.
Řekl: „Ano, zabíjel jsem. Takhle jsem je zabíjel a z tohoto důvodu.“
Neměl jsem normální pocity empatie.
Říkal sis někdy: „Proč nemám pocity jako ostatní lidé?“
Vrtalo mi to hlavou.
Začalo to fantaziemi.
Vždycky to začínalo fantaziemi
a pak se ty fantazie nakonec staly.
Vzal svůj imaginární svět
do takových výšin, které si mnozí z nás nedokážou ani představit.
Jeffreyho Dahmera jsem vyslechl na žádost jeho obhájce.
Chtěl vědět, jestli je, podle mého názoru, duševně chorý.
Pracoval jsem v Milwaukee 30 let jako soudní psycholog.
Dahmerův případ přišel v polovině mé kariéry.
Poté přišly i další případy, ale nic takového.
Co bylo spouštěčem?
Rád bych vám na to dal jasnou odpověď.
Jestli existuje něco, co nese vinu, pak je to moje zvrácená mysl.
Už léta nemůžu normálně myslet.
ČERVENEC 1991
Jeffrey mluvil o svém dětství s rezervou.
Viděla jsem fotografie, na kterých byl se svým otcem Lionelem
a vypadaly úplně normálně.
Hráli si s balónem.
Ale jeho otec byl často pryč.
Je to vědec a prohluboval své vzdělání.
Ale Jeff trval na tom, že to nezanechalo žádné trauma,
které by ho přimělo tyto činy spáchat.
Nebyl sexuálně zneužíván ani bit.
To jediné, co nám z jeho dětství řekl a co ho opravdu ovlivnilo,
byly neustálé hádky jeho rodičů.
Co měli tvoji rodiče za problémy, když jsi vyrůstal?
Moc dobře spolu nevycházeli.
Zvlášť z máminy strany.
Násilí?
Jen fackování a mlácení.
- Kdo mlátil koho? - Máma mlátila tátu.
Na čí straně jsi byl?
Snažil jsem se nebýt na ničí straně.
Prošetřil jsem rodinnou historii na obou stranách,
abych zjistil, jestli je v rodině choromyslnost nebo něco zvláštního,
co by mohlo vysvětlit to, proč se Dahmer stal tím, kým se stal.
A na straně jeho otce jsem nic nenašel.
A v rodině jeho matky Joyce byl alkoholismus.
Ale alkoholismus je v mnoha rodinách.
Takže to nic neznamenalo.
Když měl Jeffrey šest let, narodil se jeho bratr.
David.
Všechnu pozornost pak měl jeho mladší bratr.
Už tak byl často sám.
Když jsme s Jeffem vyrůstali, neměl moc přátel…
KAMARÁD Z DĚTSTVÍ
…nikdy jsem u nich neviděl moc lidí.
V podstatě jsem byl s Jeffem jen já.
Bydleli jsme naproti sobě,
tak jsme jen vzali kola a přejeli ulici.
Hráli si s míčem nebo sáňkovali.
Jeho otec si dělal starosti, že Jeffrey neměl ve škole dobré známky.
Neměl moc kamarádů.
Nestýkal se s dívkami.
Jak dlouho víš, že jsi homosexuál?
Asi od 13 let.
Jeffrey o své sexuální orientaci zjistil v pubertě,
což se dá očekávat.
Věděl, že by to bylo v rozporu s přáním jeho otce a matky.
A v té době i sexuálně experimentoval s chlapcem ze sousedství.
Co jste dělali?
Líbali jsme se
a leželi jsme spolu
v domě na stromě.
Bylo mi 14 nebo 15 let.
A bylo to vzájemné.
A jak byl starší, vytvořil si jakousi emocionální zeď
a stranil se svým vrstevníkům, učitelům, kamarádům z dětství i svým rodičům.
Pracoval jsem jako prokurátor v Milwaukee County
během let, kdy Dahmer vraždil.
Byl jsem také prokurátorem toho případu.
Já jsem byl jeho žalobce u soudu.
V posledním roce na střední škole začal mít sexuální fantazie.
Jedna z nich byla o tom, že má sex s někým, kdo se mu zcela poddá.
A koho násilím přinutí, aby se podřídil.
Kdy přišla tato myšlenka poprvé, že tohle někomu děláš?
- Jen ta fantazie. - Jo.
Asi když mi bylo 18 let.
Fantazíroval o běžci, který běhal u jeho domu.
Přemýšlel o tom, jak ten člověk vypadá bez trička.
Chtěl s tím mladíkem mít sex. Táhlo ho to k němu.
Ale nevěděl, jak se k němu přiblížit.
Tak se rozhodl, že ho v lese omráčí a bude s ním mít sex, zatímco je v bezvědomí.
Jeho cílem nebylo ho zabít.
Jeho cílem bylo se ho dotýkat, objímat ho a objevit jeho tělo.
Nešlo o vztah.
Nešlo o člověka.
Šlo o vypracované, atletické mužské tělo.
Přesně to chtěl.
Vzal baseballovou pálku, aby ho omráčil.
Schoval se za strom.
Ale ten běžec se neobjevil, tak se té myšlenky vzdal.
To byla Dahmerova první násilná fantazie.
To chtěl udělat tomu muži, který běhal v jeho okolí.
ČERVENEC 1991
Hlásíme se z WTMJ TV.
Nonstop zprávy z Milwaukee.
Tohle je News Channel 4 Daybreak.
Moje první příležitost sdílet se světem tuto zprávu
bylo během ranních zpráv.
Dobré ráno. V Milwaukee nalezli během noci příšerný objev.
Policie našla děsivou scénu uvnitř bytového domu.
To, co jsem řekl, šokovalo moderátory ve studiu.
Policie přijela uprostřed noci a našla byt plný lidských částí.
Muže, které zřejmě zabil muž, co tu bydlí.
Podle všeho šlo o sexuálně motivovanou masovou vraždu.
LIDSKÉ ČÁSTI UVNITŘ BYTU
Na konci vysílání jsem čekal otázku.
Vždycky se tě ve studiu na něco zeptají.
Těla byla rozřezána,
a tak nebude lehké dát informace dohromady a zjistit, kdo jsou tyto oběti.
Byli ticho.
Později jsem se jich zeptal, proč se mě na nic nezeptali.
A oni: „Byli jsme v šoku, žádná otázka nás nenapadla.“
Jel jsem na místo činu, protože jako reportér to chceš vidět.
Bylo to jako v zoo.
A tak to bylo celé dny.
Lidé byli v šoku. Ohromeni. Nemohli se od toho odvrátit.
Tu kolosálnost si člověk nedokáže ani představit.
Tu úzkost.
A do určité míry i vzrušení.
Ale i strach, jestli svou práci dělám dobře.
Kdy se vaši rozvedli?
Když mi bylo 18 let.
V roce 1978.
Musela jsem mu vštípit do hlavy, že tu nejsem, abych ho soudila.
To bylo to nejdůležitější, abychom vším prošli,
protože toho bylo strašně moc.
Získat jeho důvěru mělo zásadní vliv.
Máma s tátou měli svoje problémy.
Tu situaci jsem nemohl nijak změnit,
tak jsem se snažil
najít štěstí svým způsobem.
Což byl očividně ten špatný způsob.
ČERVENEC 1991
STŘEDNÍ ŠKOLA REVERE
Dahmer právě odmaturoval.
Jeho rodiče se rozváděli.
A Dahmer byl sám doma v Bath v Ohiu.
Jeho matka vyhodila jeho otce z domu, tak šel do motelu.
Aniž by to jeho táta tušil, jeho matka se rozhodla, že toho má dost.
A tak nečekaně odjela i s jeho bratrem.
Myslím, že jeho otec nevěděl, že matka odjela do Wisconsinu.
Jeffrey nikdy neřekl, že byl „opuštěn svými rodiči“,
i když si myslím, že ten pocit znal.
Ode dne, kdy odjela do Chippewa Falls, jsi s ní nemluvil?
Přesně.
Jak ses tenkrát cítil?
Deprimovaný.
Osamělý a znuděný.
Řekl bych, že zmatený.
Nikdo nebyl doma.
Viděl jsem jednoho stopaře.
Říkal jsem si, že by bylo fajn si s někým povykládat
a mít s ním sex.
18. ČERVNA 1978
TŘI TÝDNY PO MATURITĚ
V roce 1978 jel Steven Hicks stopem na rockový koncert.
REPORTÉRKA
Jeffrey se vždycky zajímal…
HUDEBNÍ FESTIVAL OHIO NEDĚLE 18. ČERVNA
…o trup, stavbu těla,
jak atraktivní a stavěný ten člověk byl.
To bylo tou hnací silou.
To mě přitahovalo.
Stavba těla.
Jen svaly.
To byla moje motivace.
Když Steven Hicks stopoval a neměl na sobě tričko…
Řekl mi: „To je neuvěřitelný. To byla moje fantazie. Teď to můžu udělat.“
Jeffrey si říkal:
„To je skvělá příležitost. Mám auto a dům. Nikdo není doma.
Zkusím ho nalákat ke mně domů.“
Zastavil, pokecali a řekl:
„Hele, mám doma pivo a hulení. Chceš jet se mnou? Dáme si?
Steven Hicks souhlasil.
Hicks nebyl gay.
K sexuální interakci nedošlo.
Nic jste spolu nedělali?
Ne.
Nějakou chvíli jsem s ním mluvil a měl jsem pocit, že o to nemá zájem.
Myslím, že jsem se ho neptal.
Dobře.
Steven Hicks pak Jeffreymu naznačil:
„Hele, už budu muset jít. Nemůžu zůstat. Lidi si budou říkat, kde jsem.“
Jeff nechtěl, aby odešel.
To bylo poprvé…
a měl jsem touhu ovládat.
Ztratil jsem všechny pocity, tak jsem se rozhodl to udělat,
jestli je gay, nebo ne.
Na tom nezáleželo.
Dahmer vzal činku
a udeřil Stevena Hickse do hlavy.
Nevím, proč jsem ho udeřil. Vím jen to, že jsem s ním chtěl být déle.
Steven upadl do bezvědomí
a Jeffrey tou činkou Stevena uškrtil.
Říkal jsem si, jak je ohromný,
že to dělám lidské bytosti.
Šokovalo mě,
že jsem to udělal.
Dalo mi to pocit vzrušení a nadvlády,
ale smíšený s velkým strachem.
- Cos udělal s jeho tělem? - Nic.
Dal jsem ho pod…
pod dům, tam kde je průlezný prostor.
- Šel ses na něj podívat? - Jednou.
Jen jsem se podíval.
Co se ti honilo hlavou, když ses na něj díval?
Taková morbidní zvědavost, jak…
vypadá mrtvola.
Zvědavost smíšená s velkým strachem.
Potom začal pociťovat úzkost a paniku.
„Co mám s tím tělem dělat? Jak se ho zbavím?“
Začal jsem ho rozsekávat na kusy.
Dobře si vzpomínám na to, když jsem mu odřezával nohy, ruce a hlavu.
Dotknul ses ho znovu?
Asi jo.
Játra a srdce.
Hlavu udržoval nějaký čas odděleně.
Nad částmi těla masturboval.
Neznepokojovalo tě, proč jsi cítil takové uspokojení,
když ti bylo 18 let a používal jsi ho k masturbaci?
Myslím, že to ani dneska nevím.
Dávalo mi to pocit vzrušení.
Ale udělal jsem to.
Jak dlouho byl s tebou doma?
Nevím. Šest hodin.
Největší uspokojení měl z toho, co s tím tělem udělal potom.
Je pravda, že měl sexuální poruchu.
Ve snaze obhájit ho z pominutí smyslů,
vím, že na tom jeden náš expert dost pracoval.
Jsem soudní psychiatr.
V tomto případu jsem svědčil jako soudní znalec.
Zabývám se parafiliemi, což jsou laicky řečeno sexuální úchylky.
U lidí, kteří mají poruchu v sexuálním chování.
U pana Dahmera jsem diagnostikoval nekrofilii.
Nekrofilie je stav,
ve kterém je člověk velmi vzrušen tím, že má sex s mrtvolami.
V domě je mrtvola
a Jeffrey.
Ve tři ráno se rozhodl zbavit se těla a odvézt ho k rokli,
která byla několik kilometrů od domu.
Tělo vzal a dal ho do pytlů na odpadky.
Na silnici ho zastavil policista, protože přejel plnou čáru.
Dal mu dýchnout a prošel.
Policista si baterkou posvítil dozadu do auta,
kde byl ten pytel s Hicksovým tělem.
Zeptal se ho, co to je a on: „To jsou odpadky. Rodiče se rozvádí.
Nemohl jsem spát, tak jsem se rozhodl odvézt odpad.“
Vzadu na sedadle máš mrtvolu člověka, kterého jsi právě zabil,
a teď mluvíš s policistou. Jsi 18letý kluk.
Dahmer věděl, co je v sázce. Byl v klidu a řekl:
„Jsem na cestě odvézt odpadky.“ A policista mu uvěřil.
I když ty pytle viděl, nikdy se do nich nepodíval.
Dokázal toho policistu přesvědčit.
Pak si uvědomil, že umí manipulovat.
Věděl, že může něco říct a projde mu to.
Otočil se a vrátil se domů.
Našel pozinkovanou kanalizační trubku, která měla asi 60 cm,
a narval do ní ty pytle.
Šel ven přes most, přes řeku,
a všechny osobní věci pana Hickse vyhodil.
Včetně nože, který použil, aby to tělo rozřezal na menší kusy.
Táta bydlel v hotelu,
takže jsem byl dva měsíce víceméně sám.
Jak často jsi s tátou mluvil, když byl v hotelu?
Možná jednou dvakrát týdně.
Jeho otec a Shari, jeho budoucí nevlastní matka, se vrátili do domu.
V lednici nebylo moc jídla.
Kolem byly lahve od alkoholu.
Vypadalo to jako život mladého muže, který má problémy.
Jeho otec si dělal starosti, tak se nastěhovali zpátky.
Potom jsi odjel na univerzitu Ohio State?
Asi na tři měsíce.
Hodně jsem tam pil, takže se to odrazilo i ve známkách.
Myslím, že ho tam dostal jeho táta… na Ohio State.
Hodně pil a nakonec ho vyhodili.
Jeho otec a nevlastní matka se rozhodli, že půjde do armády.
Poslali mě na základní výcvik.
Pak na lékařský výcvik.
Naznačil mi,
že se naučil identifikovat lidské orgány
ve výcviku v armádě.
Jeffrey Dahmer byl propuštěn kvůli pití.
Znovu jsem hodně pil, tak jsem se musel vrátit do Ohia.
K rodičům.
Když se po třech letech vrátil zpátky domů,
ty pytle s tělem Stevena Hickse
tam pořád byly.
Jeffrey Dahmer rozházel ostatky Steva Hickse
po půlhektarovém zalesněném pozemku, na kterém žila jeho rodina.
Tento mladík najednou a beze stopy zmizel.
Jen si to představte. Oni až do července 1991 o ničem nevěděli.
Jejich syn zmizel v červnu 1978.
Třináct let neměla rodina tušení, co se stalo jejich synu Stevenu Hicksovi.
POHŘEŠOVANÝ/VRAŽDA
OBĚŤ: STEVEN MARK HICKS
ZATČEN: JEFFREY L. DAHMER
VRAŽDA: STEVEN HICKS
Trápil jsem se tím.
Jak se to projevovalo? Co jsi cítil?
Výčitky svědomí.
Nerozhodnost, jestli se mám…
přiznat.
Nikdy jsem se k tomu neodvážil.
Na co jsi myslel?
Věděl jsem, že nejsem v pořádku.
A že už nechci, aby se něco takového opakovalo.
SRPEN 1991
Když jsme Jeffreyho vyslýchali, mluvili jsme o jeho rodině
a on na to: „Moji rodinu do toho nepleťte.“
Řekl: „Moji rodiče o mých aktivitách nic netuší.“
Řekl jsem Lionelovi, jeho otci,
o těch vraždách a byl z toho v šoku.
Nemohl pochopit, jak to jeho syn mohl někomu udělat.
Jak na to reagovala jeho rodina?
Můžu jen říct, že na to reagovala stejně, jako by na to reagovala každá rodina.
Jsou z toho extrémně zoufalí.
Z toho, co se stalo, se cítí hrozně, i vůči jeho obětem a jejich rodinám.
A vůči svému synovi cítí velký zármutek.
Je to skvělá rodina.
Jeho otec Lionel je výtečný muž
a je z toho raněn, jako všichni ostatní.
HLAS LIONELA DAHMERA
Miluji ho. Neuvědomil jsem si, jak moc je nemocný.
A jako vždy budu stát při něm v mých myšlenkách a modlitbách.
Detektivové mu dovolili kouřit a mohl si dát tolik kávy, kolik chtěl.
To ho uklidňovalo a přimělo mluvit.
Myslím, že bez toho bychom celý příběh nedostali.
Protože dokud měl ty dvě věci, byl ochotný mluvit dál a dál.
Není lehký vytahovat tyhle pocity a motivace.
Vím, že je to těžký. Jestli to bude příliš, tak řekni.
- Uvědomuješ si, proč… - Jo.
To, že o tom mluvím a rozebírám to,
mi ukazuje, jaký jsem měl pokroucený myšlení.
Jak náš vztah rostl,
byl čím dál víc ochotnější
rozvést různé nuance každého případu, každé vraždy.
Někdy jsem se cítila jako jeho matka.
Jindy jsem se cítila, jako by to byl můj bratr.
A jindy jsem se cítila jako jeho terapeutka.
Snažil ses někdy vytvořit nějaký vztah?
Ne, nesnažil.
Proč ne?
Kvůli situaci doma.
Tam, kde jsem bydlel, jsem nemohl začít dlouhodobý vztah.
Jeffův otec navrhl, aby se přestěhoval k babičce. A to udělal.
Když jsem informoval Catherine, jeho babičku,
o jeho aktivitách a co udělal,
dala se do pláče.
Nevěřila tomu.
Řekla, že se do jeho aktivit nechtěla plést.
A nechtěla vědět, co se ve sklepě dělo.
SRPEN 1991
Tak jsem se odstěhoval.
Pomáhal jsem babičce tady ve Wisconsinu.
Řekli mu: „Proč se nenastěhuješ k babičce?
To místo ti udělá dobře. Babička už je starší a potřebuje pomoc.
A začneš v novém městě.“
Jeff mi řekl, že měl svou babičku moc rád.
Jeffrey svou babičku popsal jako perfektní babičku.
Z jižního Milwaukee.
Věřící, starostlivá.
Velmi milá osoba.
A to je to prostředí, ve kterém vyrůstal Lionel Dahmer.
Jeffa milovala a podporovala ho.
Bylo jasné, že s jeho matkou a otcem si moc blízký nebyl.
Babička bydlela na předměstí Milwaukee.
DŮM BABIČKY
Pomohl jsem jí na zahradě a doma.
Když se k ní Jeff nastěhoval, moc toho po něm nechtěla.
Nevím, jestli věděla o jeho sexualitě.
Ale Jeffrey si byl vědom toho, že kdyby to věděla, odsoudila by to.
V té době bylo coming out úplně něco jiného.
Bylo to pro něj těžké. Řekl mi: „Nechci být gay.”
Upřímně jsem se snažil
změnit svůj způsob života,
změnit svoje touhy.
A zbavit se těch homosexuálních pocitů, které jsem měl.
Cynických myšlenek.
Začal jsem s babičkou chodit pravidelně do kostela.
A snažil jsem se potlačit jakékoli sexuální pocity, které jsem měl.
Myslím, že se díky tomu začal měnit.
Četl Bibli.
Trávili spolu během večeře hodně času.
Babička chodila do kostela každou neděli.
V jaké je denominaci?
V protestantské.
Chodil do kostela a modlil se, aby našel cestu,
jak zahnat ta nutkání, ty patologické sexuální touhy.
Během toho času se snažil najít jakousi náhradu, aby už dál nezabíjel.
Byl jsem v obchodním centru Southridge
a zaujala mě tam jedna figurína.
Chtěl jsem ji, tak jsem…
vešel do toho obchodu.
Nikdo tam nebyl.
Zůstal jsem tam až do zavírací doby.
- Nespustil se alarm? - Ne, nic.
Svlékl jsem tu figurínu,
zavolal jsem taxi a dal jsem ji do garáže u babičky.
Pak jsem si s ní hrál…
oblékal jsem ji a svlékal.
Předstíral jsem, že je živá.
Lehával si vedle ní a masturboval u ní,
ale nebyla tak dobrá jako člověk.
Neuspokojovalo ho to.
Figurína bez tváře z obchodu mu nestačila.
Po týdnu nebo dvou na ni babička narazila.
Věšela oblečení, které mi vyprala.
- Jo? - Jo. Ptala se, co to je a odkud to mám.
Něco jsem si vymyslel, že jsem to koupil v…
Že měli figuríny navíc, které prodávali.
Myslím, že to zavolala tátovi, tak jsem se rozhodl toho zbavit.
Vzal jsem to dolů do sklepa, rozbil to na kousky a vyhodil.
Viděl jsem asi 20 sériových vrahů.
Ne všichni byli sexuální, ale skoro.
A viděl jsem i několik masových vrahů.
Přišli za mnou z kanceláře prokurátora, abych pana Dahmera zhodnotil.
Byl jsem s ním tři dny a později jsem svědčil u jeho procesu.
U Dahmera bylo pozoruhodné to,
že se ve srovnání s dalšími vrahy, které jsem kdy vyslechl, neobhajoval.
Podle mého soudu se nesnažil přede mnou něco skrývat.
Myslím, že se určitý čas snažil najít nějaké jiné řešení.
Ale když se Dahmer snažil vyhýbat alkoholu
a gay sexu,
kvůli svým náboženským přesvědčením,
stala se mu bezprecedentní věc,
kdy mu jeden muž v knihovně nechal vzkaz,
ve kterém mu nabídl felaci na záchodech.
Byl jsem v knihovně ve West Allis.
Seděl jsem a četl jsem knihu.
To bylo to poslední, co jsem čekal.
Jen jsem se tomu zasmál a říkal si:
„To je hrozný a zlý pokus o to, abych klopýtl.“
Víš?
Nikdy jsem ho neviděl.
Když jsi šel do kostela, tak jsi to nutkání ztratil
a pak se vrátilo silnější, že?
To byl asi ten spouštěč.
To ho přimělo myslet na gay sex mnohem víc.
Uvědomil si, že ho může dostat.
V určitém smyslu se mu tento svět otevřel.
A pak přišel čas, kdy hodil opatrnost za hlavu.
ČOKOLÁDOVNA AMBROSIA
Jeffrey Dahmer dostal práci.
Pracoval jako mixér
v čokoládovně Ambrosia.
Dělal noční směny.
Tahle práce mu umožnila si o víkendech vyrazit.
Aspoň jsem měl práci, která docela dobře platila.
Těšil jsem se, až budu mít volno.
Soukromí.
Zase jsem začal pít.
Chodil jsem do knihkupectví.
Zjistil jsem, kde jsou gay bary. Začal jsem tam chodit.
Hledal jsem skutečnou společnost.
Někoho, s kým bych strávil noc.
Muže, kterého bych měl pod svojí kontrolou.
A se kterým bych si mohl dělat, co chci.
Něco skutečného, namísto něčeho falešného jako figurína.
To byla moje fantazie.
Pomalu jsem začal polevovat…
Už jsem se nesnažil tomu odporovat.
Znal jsem Jeffreyho Dahmera i několik jeho obětí.
Poté, co to vyšlo ven…
PŘÍTEL OBĚTÍ
…několik lidí v baru řeklo: „Já si ho pamatuju.“
Samozřejmě že ano. Milwaukee není tak velký.
Osmdesátá léta.
Gay život se v Milwaukee dostával na výsluní.
Nebylo to tak exkluzivní jako Chicago a New York a Los Angeles,
ale i v Milwaukee jsme se dobře bavili.
Byla to paráda.
Dalo se vyjít téměř každou noc a vždycky se někde něco dělo.
Mohl jsi být sám sebou.
Měl jsi svobodu.
Dobře ses tam cítil.
Vyfikli jsme se a šli do baru.
V barech hrála skvělá hudba.
Lidé chtěli pořád tancovat.
Gay bary byly vesměs v samém centru.
Všechny byly zhruba osm až devět bloků od sebe.
Dalo se jít pěšky z místa na místo.
Stali jsme se tím, kým jsme.
Přijali jsme sami sebe.
Spousta z těch lidí měla krásné duše.
V Milwaukee jsem žil celý svůj život.
A v komunitě jsem byl zapojen už od mládí.
V té době jsem v Milwaukee pracoval jako sloupkař a novinář.
Dahmer si tahle místa pečlivě vybral.
Demografii, portfolio zákazníků, lokality.
Ulice nebyly dobře osvětlené.
Nebyla to místa, kde by se lidé cítili v bezpečí.
Tahle neprůhlednost Dahmerovi usnadnila
stát se na těchto místech predátorem,
protože nikdo nevěděl, jak se tito lidé opravdu jmenují.
Gayové často spoléhají na roušku tmy, aby skryli své druhé životy
před dobrou prací, ženou a dětmi.
Prezident Sdružení gayů říká, že vztah mezi homosexuálními muži
je často zahalen tajemstvím.
V gay komunitě jsou dlouholetou tradicí lázně.
ŘÍMSKÉ LÁZNĚ
V 70. a 80. letech
byly používány jako společenské prostory, ve kterých se gayové setkávali kvůli sexu.
Mohli jste jít do lázní a chodit kolem jen v rouše Adamově.
Když se vám někdo líbil, tak jste do toho šli. Bylo to anonymní.
Nemuseli jste je znát. Lidé tam chodili jen pro sex.
KAŽDÉ PONDĚLÍ VSTUP ZA DOLAR
V Milwaukee byly nejpopulárnější lázně Club Baths.
Byly na druhém patře, přístupné pouze uličkou.
Bohužel to bylo také oblíbené místo Jeffreyho Dahmera.
Setkával se tam s muži a měl s nimi sex.
Ale Dahmer se nechtěl nikomu podřídit.
Jeffrey chtěl všechno řídit.
Tak začal do lázní nosit drogy.
Jaké drogy jsi tam nosil?
Halcion.
Proč sis to nechal předepsat?
Kvůli nespavosti. Dělal jsem třetí směnu.
Dalo ti to pocit kontroly?
No, mohl jsem je tam zdržet déle.
Mohl jsem si s nimi lehnout,
aniž bych cítil tlak dělat to, co chtěli oni.
Neměli žádný…
Nic po mně nechtěli.
Mohl jsem si je užít tak, jak jsem chtěl.
Přemýšlel jsi o tom, jak se asi cítí?
Jo, asi jo, ale v tom okamžiku mi to bylo jedno.
Chtěl jsem dělat jen to, co chci já.
Takže mě to nezajímalo.
To vyřešilo jeho problém, aby lidi neodcházeli.
Aby si s nimi mohl lehnout na delší dobu,
což bylo jeho hlavním přáním.
Tito lidé nebyli při vědomí, nehýbali se, nemohli se bránit.
A provozovali sex proti své vůli.
Jednou někoho předávkoval
a když ho vlastník lázní nemohl vzbudit, musel zavolat zdravotnickou pomoc.
LÁZNĚ LOCKER ROOM
Načež se rozneslo: „Nepouštějte Dahmera do lázní.“
Policie tyto případy nevyšetřila jako znásilnění nebo sexuální napadení
ani jako výtržnictví.
V podstatě provozovateli lázní řekli,
ať jim dá vědět, pokud se vrátí, a ať ho nepouští dovnitř.
Nepřijali skutečnost, že i muž může být znásilněn.
BĚŽNÉ OBLEČENÍ ZAKÁZÁNO
Byl v jejich hledáčku. Už tam jít nemohl.
Uspokojovalo tě z toho něco?
- Co se týče opravdového uspokojení. - Neuspokojovalo.
Neměl jsem nad nimi kontrolu.
Chtěl jsem je všechny, ale tímhle způsobem se mi to nedařilo.
21. LISTOPADU 1987
DEVĚT LET PO VRAŽDĚ STEVENA HICKSE
Jeffrey šel jeden večer ven
a potkal Stevena Tuomiho.
Chtěl s ním strávit noc,
ale v domě jeho babičky to nešlo.
Tak si v hotelu Ambassador vzali pokoj.
Hodně toho vypili.
Strávili spolu noc.
Druhý den ráno
se Jeff po ztrátě vědomí probudil.
Ztratils vědomí?
- Jo. - Tys netušil, co jsi dělal?
Ne. Až když jsem se ráno probudil.
Nemohl jsem tomu uvěřit.
Ruce měl od krve. Prostěradlo bylo od krve. Tvář toho muže byla od krve.
Byl jsem v šoku.
Popadla mě panika.
A… mrzelo mě, že se to stalo,
protože jsem neměl v úmyslu, aby se to stalo.
- Byl mrtvý? Zkontroloval jsi mu tep? - Bál jsem se. Ne.
A z pusy mu tekla krev.
Zdá se, že jsem ho bil pěstí do hrudi.
VRAŽDA: STEVEN TUOMI
Všude byla krev. Řekl, že měl alkoholický výpadek.
Překvapilo ho to.
Takže to nebyl záměr. Nebyla to fantazie.
Ale jeho nejhlubší touha vyšla ven.
Je jasné, že to neplánoval, protože se v hotelu zapsal na jeden den.
A musel se zapsat i druhý den, aby se zbavil těla.
Šel do obchodu se zavazadly,
koupil velký kufr a přinesl ho do hotelu.
Vzal ten kufr do pokoje
a pana Tuomiho dal dovnitř.
Pak zavolal taxi, aby ho vyzvedl.
Řidič mu prý řekl: „V tom kufru je snad mrtvola.“ Byl tak těžký.
Pak vzal Tuomiho tělo do domu své babičky,
načež se ho v utajení zbavil.
Rozřezal tělo na kusy, dal je do pytlů a hodil je do popelnice.
LISTOPAD 1987
Tuomi vyrůstal v Ontonagonu, na horním poloostrově Michiganu, kde ho každý znal.
Byl to tichý chlapec. Takového jsem ho znala.
Byl tichý a nikdy nikoho neobtěžoval.
Steven Tuomi se přestěhoval do Milwaukee někdy v polovině 80. let
a pracoval jako minutkový kuchař.
Naposledy byl spatřen na podzim 1987.
Když se Dahmer přiznal, věřil jsem mu,
protože neměl důvod lhát.
Neměl důvod nám říct, že tohoto člověka zabil,
protože to byla jedna z obětí, pro kterou jsme měli málo důkazů.
Dahmer nám tuto výpověď dal s velkou přesností.
Není důvod nevěřit věcným informacím, které nám Dahmer dal.
Po jeho výpovědi, jsem jel za rodinou oběti do Michiganu.
Jejich syn odjel do Milwaukee, aby pracoval ve městě.
Aby tam zjistil, co chce v životě dělat.
A rodina ho už neviděla.
STEVEN W. TUOMI S LÁSKOU NAVŽDY
Myslím, že pro ně bylo velmi těžké to přijmout.
Jak ses cítil po tom, co se stalo v Ambassadoru?
Byl jsem zděšený.
Ale zase se to stalo.
Nikdy jsem nechtěl, aby se něco takového znovu opakovalo.
Jaký jsi měl pocit z toho, že se to stalo, i když sis toho nebyl vědom?
Byl jsem zmatený.
Měl jsi pocit, že jsi ztratil kontrolu?
Jo, vím, že jsem ji ztratil.
Stevena Hickse zavraždil v roce 1978
a Stevena Tuomiho v listopadu 1987.
První vražda se stala, když měl 18 let.
Pak devět let nikoho nezabil.
Hotel Ambassador ve mně něco spustil.
Chtěl jsem víc.
Nevím, co spustil, ale něco spustil.
Tuomiho vražda se pro něj stala zlomovým bodem.
Nakonec dospěl k tomu, že ten boj se sebou prohrává
a že už to nedokáže ovládat.
Dalo mi to jedinečnou rozkoš.
Začalo to ovládat moje myšlenky.
Nebezpečí bylo v tom, že vypadal jako kterýkoli soused.
Na ulici by vám připadal jako naprosto normální člověk.
Nevypadal děsivě.
V Milwaukee je sériový vrah.
Nikdo kromě Dahmera nevěděl, že se v našem městě pohybuje sériový vrah.
Policie o tom nevěděla. Nikdo v komunitě to nevěděl.
Celá léta se snažil ta nutkání potlačit a pak to vzdal.
Stal se z něj zabiják, co se vymkl kontrole.
To nutkání bylo silnější než cokoli jiného.
To byla moje hnací síla.
Moje touhy byly…
očividně bestiální.
Překlad titulků: Leona Filipová