Jeg var en ung advokat på den tiden.
I 20-årene. Jeg hadde nylig flyttet til Milwaukee.
Jeg var en kvinne som bodde alene og ikke kjente så mange.
Jeg fikk en telefon fra Jerry Boyle.
Han sa: "Vi har en stor, ny sak.
Du må komme ned til politiadministrasjonen."
SENTRUM
Jerry Boyle sa:
"Jeg har representert ham tidligere.
Han er snill. Han går ikke løs på deg."
Jeg dro ned, slik han ba om, for å møte Jeffrey Dahmer.
Det er mitt første oppdrag.
Da jeg kom for å møte ham,
så var vi på et veldig lite avhørsrom.
Der satt Jeff, ved bordhjørnet.
Jeg var utrolig nervøs, for dette var altfor stort for meg.
Selv veteranpoliti sier at dette er et av de rareste åstedene de har sett.
Landet er trollbundet av den grusomme historien om Dahmer.
Drap, lemlestelse og kannibalisme.
Sjokk og gru mens politiet bærer ut en stor kjele
i den største og mest grusomme massemordersaken i Milwaukees historie.
Jeg følte meg som Clarice Starling i Nattsvermeren.
Han var veldig høflig.
Jeg var ganske overrasket over hvor vennlig Jeff var.
For å være god forsvarsadvokat, kan du ikke være dømmende,
og du må vinne tillit.
Han kalte meg Wendy. Jeg kalte ham Jeff.
Dette går bra, Jeff. Du trenger ikke å være flau.
Gjør jeg deg ukomfortabel?
Nei. Det må jo konfronteres.
Det er bare så rart, ikke sant?
Det er ikke lett å prate om.
Det er noe jeg har holdt for meg selv i mange år,
og det er…
Ja.
Det er som å prøve å dra en diger stein opp av en brønn.
Jeg tror ikke noe kan forberede deg på den slags blodbad.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
22. JULI 1991
Det var en stille kveld.
OXFORD-LEILIGHETENE
En sommerkveld med mye tåke.
Jeg var TV-reporter og en av de første på stedet da Dahmer ble pågrepet.
Da jeg kom og så ansiktene til politibetjentene,
så skjønte at jeg dette var noe stort.
Jeg traff på en betjent jeg kjente. Han het Bobby Rao.
Jeg sa: "Bobby, skjer dette virkelig?"
Han så på meg, ristet på hodet og sa: "Det kan du banne på."
-Løytnant Roosevelt Harrell. -Vi etterforsker et drap
som skjedde i leilighetsblokka i North 25th Street.
Vi har én person i varetekt.
Det er veldig godt mulig at det er flere drap
som vi må etterforske, som individet kan ha hatt noe med å gjøre.
Politibetjenten ved døren til Oxford-leilighetene
var en jeg kjente.
Vi tryglet og ba: "Kan vi ta bilder inne i leiligheten?"
Han ristet på hodet. "Da mister jeg jobben min."
Men han sa: "Dere kan se inn. Bare ikke gå over dørstokken."
Så vi gikk bort til døren,
holdt fast i dørkarmen og kikket inn i leiligheten.
Det var ikke minneverdig av mange grunner.
Det var et sammenrullet teppe.
Et kjøkken til venstre.
Det var et soverom til høyre og et toalett.
Men det som stakk ut mer enn noe annet, var en ekkel lavalampe som sto på.
Den klumpen som fløt opp og ned.
En veldig ekkel følelse i leiligheten.
Kvelden saken om Dahmer kom ut, var jeg reporter for Milwaukee Sentinel.
Jeg var den eneste reporteren på jobb fordi det var sent.
Tina Burnside, som tok politisaker om nettene, ringte meg.
Hun sa: "James, du må beskrive dette veldig nøye."
En redaktør pustet meg i nakken og sa: "Jeg trenger den saken nå."
Jeg sendte den til nattredaktøren.
Han redigerer artikkelen og sender den av gårde.
Jeg husker at han sa:
"Dette blir den største saken i Milwaukees historie."
Jeg var statsadvokat i Milwaukee i mange år før jeg ble forsvarsadvokat.
Jeg har vært på begge sider av gjerdet.
Jeg fikk en telefon fra en TV-stasjon.
"Vi vil prate om en klient."
"Hvem da?" "Jeffrey Dahmer. Vi tror han er en psykotisk morder."
Jeg hadde representert ham i 1988 for en seksuell forbrytelse.
Jeg sa: "Vent, jeg må ringe faren hans."
Jeg ringte Lionel Dahmer og sa det reporteren hadde sagt til meg.
Jeg sa at jeg skulle få noen til å finne ut hva som skjedde.
Jeg ringte Wendy Patrickus, og Wendy var tilgjengelig.
Den første jeg møtte var etterforsker Murphy.
På det tidspunktet var avhørene kontrollert av etterforskerne.
FENGSELSREGISTRERING
Da jeg møtte Dahmer, sa han bare:
"Hvorfor skyter du meg ikke nå for det jeg gjorde?"
Jeg satte meg ned med ham og sa at hva enn han ville fortelle meg
ikke ville få meg til å like ham eller mislike ham mer.
Deretter skrev han tilståelsen ned på papir.
Jeg var løytnant i drapsavsnittet.
Dennis Murphy og Pat Kennedy var hovedpersonene som avhørte Dahmer.
Hver dag var det jobben deres.
Han kunne huske den minste detalj av disse drapene.
HAN PLUKKET OPP EN HAIKER
Det var utrolig.
Slik jeg husker det, var Jeff litt full.
Jeg spurte ham hvorfor han sa alt til politiet og tilsto alt.
Han sa: "Wendy, de fant så mye i leiligheten min.
Det er over. Jeg vil heller fortsette å prate med dem."
Han hadde bestemt seg.
Da måtte jeg si: "Det skal jeg respektere."
Han hadde tilstått.
Jeg visste at Dahmer ikke hadde et forsvar.
Så jeg sa: "Hva vil du jeg skal gjøre?"
Han sa: "Jeg vil vite hvorfor jeg er som jeg er."
Så jeg sa:
"Jeg kan finne en god psykiater som kan prate med deg
og erklære deg uskyldig på grunnlag av en psykisk lidelse. Utilregnelighet."
Men jeg trenger leger som sier at de understøtter det."
Utfordringen var å gi nok informasjon til legene til å svare på deres spørsmål.
Spørsmålet var om han var tilregnelig.
De neste månedene hadde jeg lange samtaler med ham om hvert offer
og samlet så mye informasjon som mulig.
Advokat Wendy Patrickus spilte inn over 32 timer med samtaler
for å forberede forsvaret.
Samtalene tok sted mellom juli og oktober i 1991.
Disse opptakene har aldri vært offentliggjort, før nå.
Ok, Jeff. Fortell hva du tenkte.
Jeg lurte på hvorfor jeg følte meg tvunget til å begå de drapene.
Hva jeg lette etter som ville fylle tomheten jeg følte.
Å drepe noen og håndtere liket med én gang
gir ingen glede eller tilfredsstillelse.
Og likevel følte jeg en tvang
til å gjøre det i løpet av disse årene.
Jeff ville identifisere alle ofrene,
noe som var unikt for en ekte seriemorder.
Nektet ikke for det.
Han sa: "Ja, jeg drepte og drepte. Slik drepte jeg. Og dette er grunnen."
Jeg hadde ikke en normal følelse av empati.
Tenkte du noen gang: "Hvorfor hadde jeg ikke følelser som normale folk?"
Jeg lurte på det.
Det begynte med fantasier.
Det begynte alltid med fantasier,
og så virket det som at fantasiene ble oppfylt.
Han tok sin fantasiverden
til steder som de fleste av oss aldri kunne drømt om.
Jeg avhørte Dahmer etter ønsket til forsvarsadvokat Jerry Boyle.
Jeg ble spurt om det var mulig å erklære ham som utilregnelig.
Jeg hadde vært rettspsykolog i Milwaukee i 30 år,
og Dahmer-saken kom midt i karrieren.
Det var andre som kom etter det, men aldri slik.
Hva utløste det?
Jeg skulle ønske jeg hadde et enkelt svar på det.
Om det er noe som kan klandres,
så er det mine egne forskrudde tanker. Jeg har ikke tenkt normalt i årevis.
JULI 1991
Jeffrey var mer reservert når det kom til barndommen.
Jeg så noen bilder av ham da han var yngre, med faren Lionel,
og alt virket normalt.
De spilte ballspill.
Men faren var borte mye.
Han er forsker og utdannet seg.
Men Jeff påsto kraftig at det ikke var store traumer
som forårsaket noe av dette.
Han ble ikke seksuelt misbrukt eller slått.
Det eneste som Jeffrey fortalte meg og Jerry Boyle
om barndommen som påvirket ham,
var den konstante kranglingen til foreldrene.
Hva var problemet i oppveksten mellom din mor og far?
De kom bare ikke overens, spesielt på mammas side.
Noe vold?
Bare ørefiker og slag.
-Hvem slo hvem? -Mamma slo pappa.
Hvem sin side var du på?
Jeg prøvde å ikke være på noens side.
Jeg spurte om familiehistorikken på begge sider
for å se om det var noe utilregnelighet eller noe spesielt
med de familiemedlemmene
som kunne gi oss en innsikt i hvorfor Dahmer ble som han ble.
Jeg fant ingenting på Lionel Dahmers side.
På Joyces side var det noe alkoholisme i familien.
Men det er alkoholisme i mange familier. Så det betød ingenting for meg.
Jeffrey hadde en bror som ble født da Jeffrey var seks.
David.
Den yngre broren fikk all oppmerksomheten.
Han var allerede mye alene.
Da Jeff og jeg vokste opp, tror jeg ikke at han hadde mange venner.
Jeg så aldri andre komme på besøk.
Det var bare Jeff og meg.
Vi bodde rett over gata for hverandre,
så vi tok syklene og syklet rett over gata.
Eller så spilte vi ball eller akte.
Faren hans var bekymret over at Jeffrey ikke var flink på skolen.
Han hadde ikke mange venner.
Hadde aldri kontakt med jenter.
Hvor lenge har du visst at du er homoseksuell?
Siden jeg var 13, vil jeg si.
Jeffrey ble klar over sin seksualitet
da han kom i puberteten, noe som er å forvente.
Han visste at det gikk imot det faren og moren ønsket.
Det var da han eksperimenterte seksuelt med en gutt i nabolaget.
Hva gjorde du?
Vi bare kysset og lå ved siden av hverandre i trehuset.
Jeg var 14 eller 15.
Det var gjensidig.
Når han ble eldre, lukket Jeffrey seg følelsesmessig
for sine medelever og lærere, barndomsvenner og selv foreldrene.
Jeg var folkevalgt statsadvokat i Milwaukee fylke
i årene da Dahmer drepte.
Jeg var også aktor i saken.
Jeg var offentlig påklager.
Da han gikk i siste klasse på VGS, hadde han seksuelle fantasier.
En av dem var å ha sex med noen som var ham fullstendig underdanig.
Å voldelig tvinge noen til kue seg for ham.
Når var første gang du tenkte på å gjøre disse tingene mot en person?
-Bare fantasier. -Ja.
Kanskje da jeg var rundt 18.
Han fantaserte om en jogger som ofte kom forbi.
Han lurte på hvordan han ville se ut uten skjorte på.
Han ville ha sex med den unge mannen.
Han visste ikke hvordan.
Så han bestemte seg for å slå ham bevisstløs i skogen
og ha sex med ham da.
Han ville ikke drepe ham.
Han ville berøre, kose med og utforske kroppen.
Det var ikke forholdet.
Det var ikke personen.
Det var den pent formede,
atletiske mannskroppen.
Han saget av en kølle for å slå mannen bevisstløs.
Han gjemte seg bak et tre.
Men den joggeren kom ikke forbi, så han forkastet ideen.
Det var Dahmers første voldelige fantasi.
Å gjøre det mot mannen som jogget i nabolaget hans.
JULI 1991
Fra WTMJ TV.
Milwaukees nyhetskanal, døgnet rundt.
Dette er News Channel 4 Daybreak.
Min første sjanse til å dele nyheten med verden
var i en morgenreportasje på et morgenprogram.
God morgen. En grusom oppdagelse i Milwaukee i natt.
Milwaukee-politiet finner et grusomt åsted i en leilighet.
Det jeg sa, sjokkerte nyhetsankerne på stasjonen.
Mike og Juliet, politiet kom hit midt på natten.
De fant en leilighet full av kroppsdeler.
Menn som ble drept av en annen mann, som bodde her,
i det som virker som et seksuelt motivert massedrap.
På slutten av sendingen forventet jeg spørsmål.
Man får alltid spørsmål fra ankrene.
Likene ble lemlestet, så når man setter sammen informasjonen,
blir det vanskelig å finne ut hvem ofrene er.
De var stille.
Jeg spurte dem senere: "Hva skjedde? Hvorfor spurte dere ingenting?"
De sa: "Vi var så sjokkert at vi ikke kom på noe."
Jeg husker at jeg kom til åstedet, for som reporter vil du se det selv.
Det var en dyrehage.
Det var sånn, dag ut og dag inn.
Folk var sjokkert. Og de kunne ikke se bort.
Du kan ikke tenke deg hvor stort det var.
Det var angst.
Det var spenning, til en viss grad.
Men jeg var urolig for om jeg gjorde jobben riktig.
Når ble foreldrene dine separert?
Da jeg var 18.
I 1978.
Å overbevise ham om at jeg ikke dømte ham
var utrolig viktig for å finne ut alt for det var så mye stoff.
Å få den tilliten var det som utgjorde en forskjell.
Mamma og pappa hadde problemer.
Jeg kunne ikke endre situasjonen,
så jeg prøvde bare
å finne glede på min egen måte.
Det var så klart feil måte.
JULI 1991
Dahmer var akkurat ferdig på videregående.
Foreldrene skilte seg,
og Dahmer var alene hjemme i Bath i Ohio.
Moren hadde kastet faren ut.
Han flyttet til et motell.
Faren visste ikke at moren hadde fått nok.
Hun dro plutselig med broren.
Jeg tror ikke faren visste at moren hadde dratt til Wisconsin.
Jeffrey sa aldri at han ble "forlatt av foreldrene".
Men jeg tror kanskje han kjente det.
Etter at hun dro til Chippewa Falls, så pratet dere aldri igjen?
Riktig.
Hvordan føltes det da?
Jeg ble deprimert. Jeg var ensom og kjedet meg.
Jeg var forvirret.
Ingen var hjemme.
Jeg så en mann haike.
Jeg tenkte det ville være fint å ha noen å prate med,
og en jeg ville ha sex med.
18. JUNI 1978
TRE UKER ETTER UTEKSAMINERING PÅ VGS
I 1978 haiket Steven Hicks til en rockekonsert.
Jeffrey var alltid interessert i
overkroppen, kroppsbygningen,
hvor velbygd og attraktivt dette individet var.
Det var det som drev ham.
Det var det som tiltrakk meg. Kroppsbygningen.
Musklene.
Det var motivasjonen.
Da Steven Hicks haiket og ikke hadde skjorte på,
sa han: "Dette er utrolig. Det var den fantasien jeg hadde.
Nå kan jeg oppfylle den."
Jeffrey tenkte:
"For en mulighet. Jeg har bil og hus. Ingen er her.
Jeg ser om jeg kan få ham til å bli med meg hjem."
Han stoppet, pratet med ham og sa:
"Jeg har øl og gress hjemme. Vil du bli med og dele det med meg?"
Steven Hicks sa ja.
Mr. Hicks var ikke homofil. Det var ingen seksuell tiltrekning.
Så du gjorde ingenting med ham?
Nei.
Jeg fikk følelsen av at han ikke var interessert i det etter at vi pratet.
Så jeg tror ikke at jeg spurte ham.
Ok.
Steven Hicks antydet på et tidspunkt
at han måtte gå fordi folk ville lure på hvor han var.
Jeff ville ikke slippe ham.
Det var første gang,
og jeg hadde lysten til å kontrollere.
Jeg mistet alle følelser,
så jeg bestemte meg vel bare for
å gjøre det, selv om han ikke var homofil.
Det spilte ingen rolle.
Dahmer tok en barbell fra et styrketreningssett
og slo Steven Hicks i hodet.
Jeg vet ikke hvorfor jeg slo ham, bare at jeg ville være med ham lengre.
Steven var bevisstløs,
og Jeffrey brukte barbellen til å kvele Steven.
Jeg tenkte det var fantastisk
å faktisk gjøre det på et annet menneske.
Det sjokkerte meg at jeg kom til det punktet.
Det var en følelse av spenning og kontroll,
men blandet med mye frykt.
-Hva gjorde du med kroppen? -Ingenting.
Jeg la ham bare under huset i krypkjelleren.
-Gikk du ned for å se på ham? -Én gang.
Men jeg bare så på ham.
Hva tenkte du da du så på ham?
Jeg var morbid nysgjerrig…
…på hvordan en død person så ut.
Nysgjerrighet blandet med frykt.
Det var etter det at han utviklet angst og panikk.
"Hva gjør jeg med liket? Hvordan kvitter jeg meg med det?"
Jeg begynte å stykke ham opp.
Det er noe ved ham som jeg husker.
Jeg kappet av beina, og så armene og hodet.
Rørte du ham igjen?
Jeg gjorde sikkert det.
Leveren og hjertet.
Han beholdt hodet en stund.
Han masturberte til kroppsdelene.
Uroet det deg hvorfor du følte en slik tilfredsstillelse
da du var 18 år, når du brukte ham til å masturbere?
Jeg vet ikke om jeg vet hvorfor nå.
Jeg kjente en spenning da jeg gjorde det.
Men jeg gjorde det.
Hvor lenge hadde du ham i huset?
Jeg vet ikke. Seks timer.
Han fikk mest tilfredsstillelse av det han gjorde med kroppen etterpå.
Han hadde en seksuell lidelse.
I et forsøk på å prøve å få ham dømt som utilregnelig
vet jeg at en av våre eksperter undersøkte det i detalj.
Jeg er rettspsykiater.
Jeg var et ekspertvitne i Dahmer-saken.
Min ekspertise er i parafili, som kan forklares som
seksuelt avvikende lidelser.
Folk med noe annerledes eller avvikende i sin seksualitet.
Min diagnose av Mr. Dahmer var nekrofili.
Nekrofili er en lidelse der et individ
blir seksuelt opphisset
av å ha sex med individer etter at de har gått bort.
Så der har vi liket.
Der er Jeffrey.
Rundt tre på natta bestemte han seg for å fjerne liket
ved å ta det til en ravine som han visste var litt lenger ned i gata.
Han la liket oppi søppelposer
og ble stoppet av en politimann fordi han kjørte over veistripene.
Han testet ham for fyllekjøring. Han besto.
Politibetjenten lyste opp bak i bilen, der søppelposen med liket til Hicks lå.
Betjenten spurte hva det var. "Søpla mi. Foreldrene mine skiller seg.
Jeg fikk ikke sove, så jeg gikk ut med søpla."
Du har et lik i baksetet til noen du nettopp drepte
og prater med politiet. Du er 18 år gammel.
Dahmer visste hva som sto på spill og var rolig nok til å si:
"Jeg skal bare kaste søppel." Betjenten trodde på ham.
Han så posene, men så aldri oppi.
Han klarte å overbevise den politimannen.
Da visste han at han kunne manipulere folk.
Han visste at han kunne si noe til noen og komme unna med det.
Han snudde og dro tilbake til huset.
Han fant et galvanisert rør som var rundt 60 cm,
som han puttet posene oppi.
Han kjørte ut på broen over elva og kastet alle de personlige eiendelene
til Mr. Hicks, inkludert kniven han brukte
til å stykke opp liket i mindre biter.
Pappa bodde på hotellet,
så jeg var mye for meg selv i et par måneder.
Hvor ofte pratet du med faren din mens han bodde på hotellet?
Kanskje et par ganger i uken.
Hans far og Shari, hans kommende stemor, kom tilbake til huset.
Det var ikke mye mat i kjøleskapet. Alkoholflasker omkring.
Det så ut som livet til en ung mann som hadde det vanskelig.
Faren ble ganske bekymret, så de flyttet tilbake.
Dro du til Ohio State etter det?
I rundt tre måneder.
Jeg drakk mye der, så jeg fikk ikke gode karakterer.
Jeg tror faren hans hadde fått ham inn på Ohio State.
Han drakk mye og stryk omsider.
Faren og stemoren bestemte at han skulle i militæret.
De sendte meg på grunnleggende trening.
Og så, akuttmedisin.
Han sa at han lærte
å kunne identifisere organer gjennom militærtreningen.
Dahmer ble dimittert for drikking.
Jeg drakk mye igjen, så jeg måtte flytte tilbake til Ohio.
Til foreldrene mine.
Da han kom tilbake til huset tre år senere,
så var posene med liket til Steven Hicks
fortsatt der.
Dahmer spredte ut liket til Steve Hicks
over den 5 000 m2 store eiendommen til familien.
Her har vi en fin, ung mann som forsvant i løse lufta.
De fant ikke dette ut før i juli i 1991.
Sønnen deres forsvant i juni i 1978.
I 13 år ante familien ikke hva som hadde skjedd med sønnen,
Steven Hicks.
EMNE: SAVNET PERSON/DRAP
OFFER: STEVEN MARK HICKS
ARREST: JEFFERY L. DAHMER
DRAP: STEVEN HICKS
Det plagde meg.
Hvordan kom det frem?
Hva følte du?
Masse skyldfølelse.
Jeg visste ikke om jeg burde tilstå det.
Jeg hadde aldri motet til det.
Hva tenkte du?
Jeg visste hvor forferdelig feil det var.
Jeg ville aldri at noe sånt skulle skje igjen.
I avhøret til Jeffrey Dahmer snakket vi om familien,
og så sa Jeff: "Hold familien min utenfor.
Foreldrene mine vet ingenting om det jeg holder på med."
Jeg fortalte Lionel, faren til Jeff, om drapene, og han reagerte med sjokk.
Han kunne ikke begripe at hans sønn kunne gjøre dette mot noen.
Hvordan reagerer familien?
Jeg kan bare si at det er slik en hvilken som helst familie hadde reagert.
De er ekstremt fortvilet.
De er forferdet over tragedien,
inkludert ofrene og ofrenes familier.
Og de sørger over sin sønn.
Det er en fin familie.
Faren Lionel var en vidunderlig mann, og han har det like vondt som alle andre.
STEMMEN TIL LIONEL DAHMER
Jeg er glad i ham. Jeg visste ikke hvor syk han var.
Jeg vil, så lenge jeg kan, stå ved hans side i mine tanker og bønner.
Etterforskerne lot ham røyke og drikke så mye kaffe som han ville.
Det holdt ham rolig.
Uten det hadde vi ikke fått hele historien.
For han var villig til å prate mer og mer, så lenge han fikk de to tingene.
Det er vanskelig å gjenoppta disse følelsene og motivasjonene.
Jeg vet det er vanskelig. Bare si ifra om det er for mye.
-Du vet hvorfor… -Ja.
Å snakke om det og å analysere det
viser meg hvor forskrudd tankene mine var.
Etter hvert som vi ble bedre kjent, så ble han mer og mer villig
til å snakke om nyansene i hver sak, hvert eneste drap.
Noen ganger følte jeg meg som en mor for ham.
Noen ganger følte jeg at han var min bror.
Noen ganger følte jeg at jeg var hans terapeut.
Prøvde du å få deg et forhold?
Nei, det vil jeg ikke si.
Hvorfor ikke?
På grunn av situasjonen hjemme.
Jeg kunne ikke ha et seriøst forhold der jeg bodde.
Jeffs far foreslo at han skulle flytte inn hos bestemor.
Da jeg sa til Katherine, hans bestemor,
hva han hadde gjort, så brøt hun sammen og gråt.
Hun kunne ikke tro det.
Hun sa hun ikke ville blande seg i det han drev med.
Hun ville ikke vite hva som foregikk nede i kjelleren.
Jeg hadde flyttet ut.
Jeg kom til Wisconsin for å hjelpe bestemor.
De sa: "Hvorfor ikke flytte inn hos bestemor?
Det blir sunt for deg. Hun blir eldre, hun trenger hjelp.
Og det blir en ny start i en ny by."
Jeffrey sa at han var glad i bestemoren sin.
Jeffreys bestemor ble beskrevet av Jeffrey som den perfekte bestemor.
South Side, Milwaukee. Religiøs, omsorgsfull.
Et veldig godt menneske.
Det var i dette miljøet Lionel Dahmer hadde vokst opp i.
Hun var støttende og glad i Jeff.
Han var ikke så nær sine foreldre.
Bestemors hus var i West Allis, en forstad.
BESTEMORS HUS
Jeg hjalp henne med hagearbeid og diverse oppgaver.
Da Jeffrey flyttet inn, så krevde hun ikke så mye av ham.
Jeg vet ikke om hun visste om legningen hans.
Men Jeffrey visste at om hun visste om den, så hadde hun vært dømmende.
På den tiden var det annerledes å komme ut.
Det var vanskelig for ham. Han sa: "Jeg liker ikke å være homo."
Jeg gjorde et ordentlig forsøk
på å endre måten jeg levde på, å endre mine lyster.
Å kvitte meg med de homoseksuelle følelsene.
De kyniske tankene.
Jeg begynte å gå i kirken med bestemor.
Jeg prøvde å undertrykke mine seksuelle følelser.
Jeg tror at det begynte å endre ham.
Han leste i Bibelen.
De tilbrakte mye tid sammen når de spiste middag.
Bestemor gikk i kirken hver søndag.
Hvilken tro?
Protestantisk.
Han gikk i kirken. Han ba om å finne en måte
å kjempe imot disse lystene, disse tvangstankene.
Det var da han prøvde å skape surrogater for ikke å ta menneskeliv.
Jeg gikk rundt i Southridge
og så en mannekeng som fanget blikket mitt.
Jeg ville ha den mannekengen, så jeg gikk inn i butikken.
Det var ingen der. Jeg ble der til stengetid.
-Gikk ingen alarmer? -Nei.
Jeg kledde av mannekengen,
tok en drosje hjem og la den i garasjen
hjemme hos bestemor.
Jeg pleide å leke med den
og kledde den av og på.
Jeg lot som den var ekte.
Han lå ved siden av den og masturberte med den,
som ikke var så bra som med et menneske.
Det var skuffende.
En ansiktsløs mannekeng holdt ikke for ham.
Annenhver uke så fant bestemor mannekengen.
Hun hang opp klær som hun vasket for meg.
-Gjorde hun? -Ja. Hun spurte om den.
Hvor jeg fant den.
Jeg fant noe opp om at jeg hentet den på…
De hadde ekstra mannekenger som de solgte.
Jeg tror hun ringte pappa, så jeg kvittet meg med den.
Tok den ned i kjelleren, knuste den og kastet den i søpla.
Jeg har møtt rundt 20 seriemordere.
Ikke alle var seksuelle, men de fleste.
Jeg har møtt en rekke massemordere også,
og jeg ble kontaktet av statsadvokaten for å evaluere Mr. Dahmer.
Jeg snakket med ham i tre dager og avla vitnesbyrd i rettssaken.
Det utrolige med å sammenligne Jeffrey Dahmer
med andre seriemordere, var at han ikke prøvde å forsvare seg.
Han prøvde ikke å skjule noe for meg.
Jeg tror han prøvde å kjøpe seg tid.
Men da Dahmer prøvde å unngå alkohol
og homofil sex
på grunn av religiøse hemninger,
så opplevde han
at en mann ga ham en lapp på biblioteket og tilbød ham å suge ham på toalettet.
Jeg var på biblioteket i West Allis.
Jeg satt i en stol og leste en bok.
Det var det siste jeg forventet.
Jeg bare lo for meg selv og tenkte:
"Det er et fælt og ondt forsøk på å få meg til å snuble."
Ikke sant?
Jeg så aldri ansiktet hans.
Tvangstankene sluttet da du gikk i kirken med bestemor,
og så kom det tilbake sterkere?
Det var det som utløste det.
Han begynte å tenke mye mer på homofil sex
og skjønte at han kunne få det.
På den måten åpnet det en verden for ham.
Det kom en tid der han sluttet å være forsiktig.
AMBROSIA SJOKOLADEFABRIKK
Jeffrey Dahmer fikk jobb.
Han blandet sammen sjokolade på Ambrosia sjokoladefabrikk.
Han jobbet om nettene.
Det var en jobb som gjorde det mulig å gå ut i helgene.
Jeg hadde en jobb som betalte greit.
Jeg fikk ha fritid.
Privatliv.
Jeg begynte å drikke igjen og besøke bokhandler.
Jeg fant ut hvor homsebarene var og begynte å gå der.
Jeg så etter noen levende å være sammen med.
Noen å tilbringe natten med.
En mann jeg hadde total kontroll over,
som jeg kunne være med slik jeg ville.
Noe ekte, i stedet for noe falskt, som mannekengen.
Det var min fantasi.
Litt før jeg begynte å falle fra…
…ga jeg opp det å prøve å motstå.
Jeg kjente Dahmer og flere av hans ofre.
Etter at dette kom ut…
VENN AV OFRE
…sa flere på barene at de husket ham.
Alle husket ham. Milwaukee er ikke så stort.
80-tallet.
Det homofile miljøet vokste i Milwaukee.
Det var ikke så eksklusivt som i Chicago, New York og L.A.,
men for en by som Milwaukee
hadde vi det moro. Vi koste oss.
Du kunne gå ut når som helst…
VENN AV TONY SEARS
…og så var det noe som skjedde.
Du kunne være deg selv.
Du hadde frihet.
Så du var komfortabel.
Vi kledde oss opp og gikk på bar.
Barene spilte vakker musikk.
Folk ville alltid danse.
Området til homsebarene var stort sett i sentrum.
Alle barene var i en radius på åtte-ni kvartaler.
Du kunne gå fra sted til sted.
Vi holdt på å finne ut hvem vi var.
Godta oss selv.
Mange av disse menneskene var vakre sjeler.
Jeg hadde bodd i Milwaukee hele livet
og var involvert i miljøet fra en tidlig alder.
På den tiden var jeg også skribent og journalist i Milwaukee-området.
Dahmer drev i det området og valgte ut disse stedene.
Demografien, kundene, stedene.
Det var ikke opplyste gater.
Det var ikke steder der folk parkerte bilen og følte seg trygge.
Mangelen på gjennomsiktighet gjorde det enkelt
for en som Dahmer å angripe folk på disse stedene,
for ingen visste hva disse menneskene het i utgangspunktet.
Homofile menn prøver ofte å skjule sitt andre liv
fra en god jobb, kone og barn.
Lederen av homofiles forening sier at forholdet mellom homofile menn
ofte er hemmeligholdt.
En lang tradisjon i homomiljøet var badehusene.
BADEHUS
På 70- og 80-tallet ble de kun brukt som sosiale møteplasser
der homofile menn kunne møtes for sex.
Du kunne gå på badehus og bare være
så naken du ville og gå rundt fritt.
Du så en du ville ha og gjorde det du gjorde. For det var anonymt.
Du måtte ikke kjenne dem. Folk ville bare ha sex.
ÉN DOLLAR HVER MANDAG
I Milwaukee var det mest populære badehuset kalt Club Baths.
Det var en andreetasje som bare var tilgjengelig via smuget.
Dessverre var det også populært hos Jeffrey Dahmer.
Han møtte menn og hadde seksuell omgang med dem.
Men Dahmer ville ikke være underdanig.
Han ville ha kontroll.
Så han begynte å ta med dop til badehusene.
Vet du hva slags benzodiazepin?
Halcion.
Hvorfor fikk du det skrevet ut?
Mot søvnproblemer.
Jeg jobbet på natten.
Ga det deg en følelse av kontroll?
Jeg kunne ha dem hos meg lenger.
Jeg kunne ligge ved siden av dem
uten å føle presset for å gjøre det de ville gjøre.
Det var bare ingen…
De kom ikke med noen krav.
Jeg kunne bare nyte dem slik jeg ville.
Tenkte du på hva de følte?
Jeg tror det, men jeg brydde meg ikke.
Jeg ville bare gjøre som jeg ville.
Så jeg brydde meg ikke.
Det løste problemet om at han ikke ville folk skulle dra.
Han kunne ligge ved siden av dem i en lengre periode,
som var hans største ønske.
De var ikke bevisste. De kunne ikke forsvare seg.
De deltok i seksuell omgang mot sin vilje.
En gang ga han noen en overdose. og da han ikke klarte å vekke ham,
så måtte badehuseieren tilkalle medisinsk hjelp.
Ryktet gikk. "Ikke slipp Dahmer inn på ditt badehus."
Politiet etterforsket ikke disse sakene som voldtekt
eller seksuelle overfall, eller til og med forstyrrelser.
De sa bare til badehuseieren
at de skulle si ifra om han kom tilbake og holde ham unna.
Jeg tror ikke de aksepterte at en mann kunne bli voldtatt.
GATEKLÆR FORBUDT
Han var en markert mann. Han kunne ikke gå dit mer.
Men tilfredsstilte noe av dette deg? Fikk du ekte tilfredsstillelse?
Nei.
Jeg hadde ikke kontroll over dem.
Jeg ville ha hele personen.
Og jeg fikk det ikke.
NI ÅR ETTER DRAPET PÅ STEVEN HICKS
Jeffrey var ute en kveld.
Han møtte Steven Tuomi.
Han ville tilbringe en natt med ham,
og det var vanskelig i huset til bestemor.
Så de sjekket inn på et rom på Ambassador hotell.
De drakk en god del.
De tilbrakte en natt sammen.
Dagen etter våknet Jeff opp
etter en blackout.
Svartnet det helt for deg?
-Ja. -Du ante ikke at du hadde gjort noe?
Nei. Ikke før jeg våknet.
Jeg kunne ikke tro det.
Hendene vare blodige. Lakenet var blodig. Ansiktet til fyren var blodig.
Sjokk.
Panikk.
Og…
Jeg var veldig lei meg,
for jeg mente aldri at noe sånt skulle skje.
Hadde du sjekket pulsen hans?
Jeg var redd. Nei.
Det var blod som kom ut av munnen.
Jeg hadde visst slått ham med knyttnevene på brystet.
DRAP: STEVEN TUOMI
Det var blod overalt. Han sa han drakk til han svimte av.
Det overrasket ham.
Det var ikke forsettlig, det var ikke en fantasi.
Men hans dypeste lyster kom fortsatt ut.
Han hadde ikke planlagt det, for han hadde bare bestilt én natt,
og han hadde trengt to dager for å klare å kvitte seg med liket.
Han gikk ut til en bagasjebutikk
og kjøpte en stor koffert, som han tok med til hotellet.
Han tok kofferten opp til rommet og la Mr. Tuomi oppi kofferten.
Så fikk han en drosje til å hente ham.
Dahmer sa at sjåføren sa:
"Du må ha et lik oppi der." Kofferten var så tung.
Så tok han kroppen til Steven Tuomi tilbake til bestemorens hus
og håndterte liket i hemmelighet.
Han kappet opp kroppen, la delene i plastposer og kastet dem i en container.
Tuomi vokste opp i øvre Michigan,
i den lille byen Ontonago, der de fleste kjente ham.
Han var stille av seg, og det var derfor jeg kjente ham.
Han var stille og plagde aldri noen.
Steven Tuomi flyttet til Milwaukee en gang midt på 80-tallet
og begynte å jobbe som kokk.
Den siste gangen noen så ham, var høsten 1987.
Etter tilståelsen trodde jeg på Dahmer,
for han hadde ingen grunn til å ikke si sannheten.
Han hadde ingen grunn til å si hvem han hadde drept,
for det var et av ofrene som vi hadde lite bevis om.
Det var Dahmers tilståelse og alle de samlede detaljene.
Det er ingen grunn til å ikke tro de faktaene som Dahmer ga oss.
Etter tilståelsen møtte jeg familien i Upper Michigan.
Sønnen dro til Milwaukee for å finne jobb i en større by.
Finne ut hva han ville gjøre med livet. Familien så ham aldri igjen.
VI VIL ELSKE DEG FOR ALLTID
Jeg tror det var vanskelig for dem å godta det.
Hva følte du etter hendelsen på Ambassador?
Det var grusomt.
Men så begynte det igjen.
Jeg ville aldri at noe sånt skulle skje igjen.
Hva følte du da det kom ut, selv om du ikke var ved bevissthet?
Jeg var forvirret.
-Følte du at du begynte å miste kontroll? -Ja, jeg visste det.
Det var det første drapet. Det gikk fra 1978,
med drapet av Steven Hicks, til november i 1987,
med drapet på Steven Tuomi.
Det første drapet hadde skjedd da han var 18 år gammel.
Så gikk det ni år før han drepte igjen.
Det på Ambassador utløste noe.
Jeg ville ha mer.
Jeg vet ikke hva det utløste, men det var noe.
Drapet på Tuomi ble et vendepunkt.
Han sa: "Jeg taper kampen mot meg selv. Jeg kan ikke kontrollere det."
Det ga meg bare tilfredsstillelse.
Det dominerte tankene mine.
Faren kunne være en som ligner på din nabo.
Han så ut som en veldig vanlig person.
Han så ikke skummel ut.
Det er en seriemorder i Milwaukee.
Ingen utenom Dahmer
visste at en seriemorder var løs i byen vår.
Politiet visste det ikke. Ingen i nærmiljøet visste det.
Etter flere år med å prøve å motstå lystene, ga han opp.
Han ble en drapsmaskin helt ute av kontroll.
Tvangen var sterkere enn noe annet.
Det var en ensrettet drivkraft.
Mine lyster var
bestialske, selvfølgelig.
Tekst: Ekaterina Pliassova