‎Eram tânără avocată pe-atunci.
‎Douăzeci și ceva de ani.
‎Tocmai mă mutasem în Milwaukee.
‎Eram femeie singură, nu știam multă lume.
‎M-a sunat Jerry Boyle, șeful meu.
‎Mi-a zis: ‎„Avem un caz nou, unul important.
‎Du-te la sediul administrativ de poliție.”
‎CENTRU
‎Jerry Boyle a menționat:
‎„E cineva pe care l-am mai reprezentat.
‎E un bărbat de treabă. ‎N-ai grijă, nu mușcă.”
‎M-am dus imediat, cum mi-a cerut.
‎Să-l văd pe Jeffrey Dahmer.
‎Prima mea slujbă.
‎Când am intrat la el,
‎camera de interogatoriu era foarte mică.
‎Jeff stătea în colțul mesei.
‎Eram foarte neliniștită,
‎deoarece simțeam că situația mă depășește.
‎Până și veteranii din poliție spun
‎că scena crimei ‎e cea mai bizară din câte au văzut.
‎Țara e fascinată de oribila poveste ‎a lui Jeffrey Dahmer.
‎Crimă, mutilare, chiar și canibalism.
‎Șoc și groază. ‎Poliția cară o oală uriașă
‎în cel mai mare și mai oribil ‎caz de ucidere în masă din Milwaukee.
‎Mă simțeam ca Clarice Starling ‎în ‎Tăcerea Mieilor.
‎A fost foarte politicos.
‎Am fost cumva surprinsă, cred,
‎de cât de amabil era Jeff.
‎Ca să fii un bun avocat al apărării,
‎trebuie să nu judeci
‎și să cultivi încrederea.
‎Îmi spunea Wendy. Eu îi spuneam Jeff.
‎E în regulă, Jeff. ‎Nu trebuie să-ți fie rușine.
‎Te fac să te simți stânjenit?
‎Nu. Tot trebuia s-o înfrunt, deci…
‎E atât de bizar, nu?
‎E greu să vorbesc despre asta.
‎Am ținut-o în mine atâția ani la rând…
‎Și…
‎Da.
‎E ca și cum aș scoate ‎o piatră de două tone dintr-o fântână.
‎Nimic nu te poate pregăti ‎pentru un astfel de carnagiu.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎22 IULIE 1991
‎Era o seară liniștită.
‎Una din acele nopți de vară înăbușitoare.
‎Eram reporter TV și am sosit ‎printre primii la locul crimei.
‎Apartamentul lui Dahmer, ‎în seara arestării.
‎Când am sosit ‎și am văzut fețele polițiștilor,
‎mi-am dat seama ‎că se întâmplă ceva neobișnuit.
‎Am dat peste un polițist pe care-l știam.
‎Bobby Rao se numea.
‎I-am zis: „Hai, Bobby, e pe bune?”
‎M-a privit, a dat din cap și a zis: ‎„Sigur. E pe bune.”
‎Lt. Roosevelt Harrell.
‎Anchetăm o crimă
‎care a avut loc în clădirea blocului 900 ‎de pe strada North, nr. 25.
‎Am arestat o persoană.
‎Sunt mari șanse să existe și alte crime
‎pe care le cercetăm ‎și în care să fie implicat tipul ăsta.
‎Pe polițistul de la intrarea ‎în Oxford Apartments
‎îl știam.
‎L-am întrebat, l-am implorat:
‎„Putem face poze ‎în apartamentul lui Dahmer?”
‎A dat din cap: ‎„Dacă faci poze, mă dau afară.”
‎Apoi a zis: „Dar te poți uita. ‎Fără să treci pragul ușii.”
‎Ne-am dus la ușă,
‎ne-am ținut de toc, ne-am aplecat ‎și am privit înăuntru.
‎Nu era nimic memorabil, din multe motive.
‎Era un covor rulat.
‎O bucătărie în partea stângă.
‎Dormitorul în partea dreaptă și baia.
‎Obiectul care a ieșit în evidență ‎mai mult ca altele
‎a fost o lampă ciudată cu lavă, aprinsă.
‎Bulbul urca și cobora.
‎Dădea o atmosferă stranie apartamentului.
‎Când a apărut povestea lui Dahmer,
‎eram reporter la ‎Milwaukee Sentinel.
‎Rămăsesem singur fiindcă era târziu.
‎Tina Burnside,
‎reportera știrilor de noapte ‎cu cazuri polițiste,
‎mi-a zis: ‎„James, vreau să notezi cu atenție.”
‎E stresant ca editorul ‎să-ți sufle în ceafă și să zică:
‎„Vreau povestea acum.”
‎Am trimis-o editorului.
‎A editat-o și a trimis-o.
‎Mi-amintesc că a zis:
‎O să fie cea mai tare poveste ‎din câte au fost în Milwaukee.”
‎Am fost procuror-șef în Milwaukee ‎acum mulți ani
‎până să devin avocat al apărării.
‎Deci le-am făcut pe amândouă.
‎M-a sunat cineva de la postul nostru TV:
‎„Vreau să vorbim despre clientul tău.”
‎Zic: „Care?” ‎Iar el: „Jeffrey Dahmer.”
‎„Credem că eu un ucigaș maniac.”
‎Îl reprezentasem în 1998 ‎într-un caz de crimă sexuală.
‎I-am zis: ‎„Stai puțin. Îl sun pe tatăl lui.”
‎L-am sunat pe Lionel Dahmer
‎și i-am spus ce mi-a zis reporterul.
‎I-am spus că o să pun pe cineva ‎să afle ce se petrece.
‎Am sunat-o pe Wendy Patrickus.
‎Era disponibilă.
‎Prima persoană la care m-au dus ‎a fost detectivul Murphy.
‎În acel moment, tot interogatoriul ‎îl conduceau detectivii.
‎RECEPȚIE PENITENCIAR
‎La prima mea întâlnire cu Dahmer,
‎atâta mi-a zis:
‎„De ce nu mă împuști pe loc
‎pentru ce am făcut?”
‎Ne-am așezat
‎și l-am asigurat ‎că orice o să-mi spună
‎nu-l va afecta și nu mă va face ‎să-l plac sau să-l displac.
‎Astfel,
‎trebuia să scrie o declarație.
‎Eram locotenent la Divizia Omucideri ‎în poliția din Milwaukee.
‎Dennis Murphy și Pat Kennedy ‎au fost primii care au vorbit cu Dahmer.
‎De fapt, zilnic. Asta era treaba lor.
‎Felul în care își amintea
‎fiecare detaliu al acestor crime.
‎A LUAT O PERSOANĂ CU MAȘINA
‎Era incredibil.
‎Din câte îmi amintesc,
‎Jeff era puțin beat în momentul acela.
‎L-am întrebat de ce spune tot poliției,
‎de ce a scris declarația.
‎A zis: „Wendy, au găsit atât de multe ‎la mine în apartament.
‎Totul s-a sfârșit. ‎Prefer să continuu să discut cu ei.”
‎Se hotărâse deja.
‎Atunci, i-am spus: „Jeff, respect asta.”
‎Mărturisise deja.
‎Deci, știam că nu se poate apăra.
‎I-am spus: „Ce vrei să fac eu?”
‎A zis: „Vreau să știu de ce sunt așa.”
‎I-am spus:
‎„Îți pot aduce un psihiatru bun ‎care să vină și să discute cu tine,
‎ca tu să poți pleda nevinovat ‎pe motiv de boală mintală.
‎Nebunie.
‎Am nevoie ca doctorii
‎să-mi confirme acest lucru.”
‎Treaba grea era să obții ‎destule informații pentru doctori
‎ca să le răspunzi la întrebări.
‎Întrebarea era dacă e nebun sau nu.
‎Vreme de câteva luni, ‎am stat cu el foarte mult timp.
‎Am vorbit despre fiecare victimă ‎și am adunat cât mai multe informații.
‎Avocata Wendy Patrickus ‎a înregistrat peste 32 de ore de discuții
‎pentru pregăti apărarea.
‎Conversațiile au avut loc ‎din iulie până în octombrie 1991.
‎Aceste înregistrări ‎n-au fost făcut publice… până acum.
‎OK, Jeff. Spune-mi ce gândeai.
‎Mă întrebam ce m-a împins
‎să fac toate aceste crime.
‎Ce căutam
‎pentru a-mi umple golul pe care-l simțeam.
‎Să ucizi pe cineva ‎și să scapi de cadavru imediat
‎nu-ți dă plăceri la nesfârșit
‎sau un sentiment de împlinire.
‎Totuși, am simțit această pornire
‎de a o face în toți anii ăștia.
‎Jeff a vrut să identifice fiecare victimă,
‎fapt unic
‎pentru un ucigaș în serie, unul adevărat.
‎N-a negat.
‎„Da, am ucis, iar și iar.
‎Uite cum am ucis. Uite de ce.”
‎Nu părea să am
‎sentimente normale de empatie.
‎Ți-ai pus vreodată întrebarea:
‎„De ce nu am sentimente ‎ca oamenii normali?”
‎M-am întrebat.
‎A început cu fanteziile. Să ai fantezii.
‎Mereu începea cu o fantezie.
‎Până la urmă, ‎fanteziile deveneau realitate.
‎Și-a construit o lume fantastică…
‎la un nivel și în locuri…
‎PSIHOLOG CRIMINALIST
‎…pe care mulți nu ni le putem imagina.
‎Am discutat cu Jeffrey Dahmer
‎la cererea avocatului Jerry Boyle.
‎Am fost întrebat dacă cred ‎că se poate invoca nebunia aici.
‎Am o carieră de 30 de ani ‎ca psiholog criminalist în Milwaukee,
‎iar cazul lui Dahmer mi-a venit ‎pe la jumătate.
‎Au urmat și altele, dar nimic comparabil.
‎Ce a declanșat totul?
‎Aș vrea să am un răspuns bun și direct.
‎Dacă există ceva pe care să dau vina,
‎aș zice gândirea mea dereglată. ‎N-am gândit normal ani de zile.
‎IULIE 1991
‎Jeffrey era rezervat ‎în privința copilăriei lui.
‎Am văzut niște poze cu el când era mic ‎și cu tatăl său, Lionel.
‎Părea un copil normal.
‎Se jucau cu mingea.
‎Dar tatăl lui lipsea mult.
‎Era om de știință ‎și își completa studiile.
‎Jeff susținea cu tărie ‎că n-au existat traume mari
‎care să-l fi împins ‎să facă aceste lucruri.
‎N-a fost abuzat sexual sau bătut.
‎Singurul lucru pe care Jeffrey ‎mi l-a spus mie și lui Jerry Boyle
‎despre ce l-a afectat în copilărie
‎a fost certurile neîntrerupte ‎dintre părinții lui.
‎Ce problemă aveau mama ‎și tatăl tău când erai mic?
‎Nu se prea înțelegeau,
‎din cauza mamei.
‎A existat violență?
‎Doar pălmuiri și loviri.
‎- Cine lovea? ‎- Mama îl lovea pe tata.
‎Tu de partea cui erai?
‎Încercam să nu fiu de partea nimănui.
‎Cercetasem istoria familiei,
‎pe ambele filiații,
‎să văd dacă nu apare undeva nebunia ‎sau lucruri ciudate
‎legate de membrii familiei
‎care ar fi putut explica
‎de ce Dahmer a ajuns să fie astfel.
‎N-am găsit nimic din partea lui Lionel.
‎Pe partea lui Joyce,
‎se pare că existase alcoolism în familie.
‎Dar alcoolismul există în mult familii.
‎Nu însemna nimic pentru mine.
‎Jeffrey a avut un frate ‎care s-a născut la șase ani după el.
‎David.
‎Toate atenția se mutase ‎către fratele mai mic.
‎Deci, petrecea deja mult timp singur.
‎Când eu și Jeff eram copii,
‎el nu avea mulți prieteni…
‎PRIETEN DIN COPILĂRIE
‎…n-am văzut să-l viziteze cineva.
‎Eram doar eu și Jeff.
‎Aleile noastre erau vizavi,
‎așa că ne luam bicicletele ‎și goneam pe stradă.
‎Ne jucam baschet, mergeam cu sania.
‎Tatăl lui era îngrijorat
‎că Jeffrey nu era un elev bun.
‎Nu avea mulți prieteni.
‎Nu se întâlnea cu fete.
‎De când știi că ești homosexual?
‎De la 13 ani, aș zice.
‎Jeffrey și-a conștientizat sexualitatea
‎aproape la pubertate,
‎lucru de așteptat.
‎Știa că nu asta și-ar fi dorit ‎mama și tatăl lui.
‎Cam pe atunci avusese ‎primele experiențe sexuale
‎cu un băiat din cartier.
‎Ce ați făcut?
‎Ne-am sărutat,
‎am stat întinși
‎în casa din copac.
‎Aveam 14 sau 15 ani.
‎A fost ceva consimțit.
‎După ce a crescut, ‎Jeffrey s-a izolat emoțional
‎de colegi, profesori, prieteni ‎din copilărie, chiar și de părinți.
‎Am servit ca procuror ales ‎pentru districtul Milwaukee
‎în perioade crimelor comise de Dahmer.
‎Am fost și procurorul de caz.
‎Am fost avocatul acuzării.
‎Pe când era în clasa a XII-a,
‎a început să aibă fantezii sexuale.
‎Într-una, făcea sex cu o persoană
‎care, efectiv, i se supunea complet.
‎Să forțezi pe cineva prin violență ‎să ți se supună.
‎Când te-ai gândit să faci asta ‎unei persoane pentru prima dată?
‎- Într-o fantezie. ‎- Da.
‎Când aveam 18 ani.
‎Avea fantezii cu un alergător ‎care trecea des pe acolo.
‎Se întreba cum ar fi arătat ‎acea persoană fără tricou.
‎Voia să facă sex cu bărbatul ăla, ‎era atras sexual de el.
‎Nu știa cum să-l abordeze.
‎A decis să-l lase lat în pădure
‎și să facă sex cu el așa.
‎Nu-și propusese să-l ucidă.
‎Voia doar să-l atingă, ‎să-l țină în brațe, să-i exploreze trupul.
‎Nu voia o relație.
‎Nici persoana.
‎Era trupul tonifiat și atletic de bărbat.
‎Asta voia.
‎Și-a făcut armă dintr-o bâtă ‎ca să-l lase lat pe bărbat.
‎S-a ascuns după un copac.
‎Dar alergătorul n-a mai venit,
‎așa că a renunțat la idee.
‎A fost prima fantezie violentă ‎a lui Dahmer.
‎Să-i facă asta bărbatului ‎care alerga prin cartier.
‎IULIE 1991
‎De la WTMJ TV. ‎Postul de știri nonstop din Milwaukee.
‎Știrile dimineții la News Channel 4.
‎Prima ocazie să spun lumii veștile
‎a fost la o emisiune live ‎de știri matinale.
‎Bună dimineața! O descoperire șocantă ‎în Milwaukee, noaptea trecută.
‎Poliția a descoperit o scenă șocantă ‎într-o clădire de apartamente.
‎Ceea ce am relatat i-a șocat ‎pe prezentatorii postului.
‎Mike și Juliet, ‎poliția a venit la miezul nopții
‎și au găsit un apartament ‎plin cu bucăți de oameni.
‎Bărbați uciși, pare-se, ‎de un bărbat care locuiește aici,
‎în ceea ce pare a fi ‎o crimă în masă pe motive sexuale.
‎La sfârșitul emisiunii, ‎așteptam întrebarea.
‎Prezentatorii te întreabă mereu ceva.
‎Trupurile au fost ciopârțite, ‎deci, fără să pui cap la cap informațiile,
‎va fi greu de identificat victimele.
‎Au tăcut.
‎I-am întrebat ulterior: ‎„Ce-ați pățit? De ce nu m-ați întrebat?”
‎Au zis: „Am fost atât de șocați, ‎încât n-am știut ce să întrebăm.”
‎M-am dus acolo, fiindcă un reporter ‎vrea să vadă cu ochii lui.
‎Era, efectiv, ca la zoo.
‎Și a fost așa zile la rând.
‎Oamenii erau șocați, uimiți. ‎Nu le mai venea să plece.
‎Nu vă puteți imagina această enormitate.
‎Era anxioasă.
‎Foarte fascinată, întrucâtva.
‎Dar îngrijorată să-mi fac treaba bine.
‎Când s-au separat părinții tăi?
‎Când aveam 18 ani.
‎În 1978.
‎Îi induceam ideea că nu stau ‎în fața lui să-l judec,
‎lucru foarte important
‎pentru a pătrunde peste tot,
‎fiindcă era mult material.
‎Obținerea încrederii a schimbat totul.
‎Mama și tata aveau problemele lor.
‎Nu puteam face nimic ‎să schimb situația, deci…
‎am încercat
‎să-mi găsesc fericirea în felul meu.
‎Ceea ce, evident, a fost greșit.
‎IULIE 1991
‎LICEUL REVERE
‎Dahmer tocmai absolvise liceul.
‎Părinții lui treceau printr-un divorț, ‎iar Dahmer era singur în Bath, Ohio.
‎Mama lui l-a dat afară pe tatăl său.
‎Acesta s-a mutat la motel.
‎Fără ca tatăl lui să știe,
‎mama lui a decis: „M-am săturat.”
‎Așa că a plecat brusc cu fratele lui.
‎Nu cred că tatăl știa
‎de plecarea mamei la Wisconsin ‎în acel moment.
‎Jeffery Dahmer n-a zis niciodată ‎„abandonat de părinți”.
‎Deși am impresia ‎că e familiar cu acest sentiment.
‎După ce a plecat la Chippewa Falls, ‎ai mai vorbit cu ea?
‎Nu.
‎Cum te simțeai în acel moment?
‎Deprimat.
‎Singur și plictisit.
‎Confuz, aș zice.
‎Nimeni nu era acasă.
‎Am văzut un tip care stătea la ocazie.
‎M-am gândit că ar fi plăcut ‎să am pe cineva cu care să vorbesc,
‎cu care să fiu pentru a face sex.
‎18 IUNIE 1978
‎LA TREI SĂPTĂMÂNI ‎DUPĂ ABSOLVIREA LICEULUI
‎În 1978, Steven Hicks stătea la ocazie
‎pentru a merge la un concert rock.
‎Lucrurile care-l interesau mereu ‎pe Jeffrey
‎erau bustul, fizicul,
‎cât de bine făcut și atrăgător ‎era bărbatul respectiv.
‎Astea îi stârneau lui atracția.
‎Asta mă atrăgea.
‎Fizicul.
‎Doar mușchii.
‎Ăsta era motivul.
‎Steven Hicks stătea la ocazie ‎la bustul gol,
‎iar el mi-a zis: „E ceva fenomenal. ‎Asta era fantezia mea.
‎Acum mi-o pot împlini.”
‎Jeffrey și-a zis:
‎„Ce șansă uriașă! ‎Am mașina, casa. Nu e nimeni în jur.
‎Poate îl fac să vină în casă.”
‎S-a oprit, a vorbit cu el, i-a zis:
‎„Am bere și niște iarbă în casă.
‎Nu vrei să le împărțim?”
‎Steven Hicks a acceptat.
‎Dl Hicks nu era gay.
‎N-au interacționat sexual.
‎N-ai făcut nimic cu el?
‎Nu.
‎Am simțit că nu-l interesa deloc
‎după ce am vorbit o vreme.
‎Nu cred că l-am întrebat.
‎OK.
‎După ceva vreme, ‎Steven Hicks i-a spus lui Jeffrey:
‎„Trebuie să plec. Nu mai pot sta.
‎Oamenii se vor întreba unde sunt.”
‎Jeff n-a vrut să-l lase.
‎Era prima dată.
‎Nu știam să-mi controlez dorințele.
‎M-am pierdut cu totul
‎și cred că m-am hotărât
‎s-o fac, chiar dacă nu era gay.
‎Nu mai conta.
‎Dahmer a luat o ganteră ‎dintr-un set de greutăți
‎și l-a lovit în cap pe Steven Hicks.
‎Nu știu exact de ce l-am lovit, ‎cred că nu voiam ca el să plece.
‎Steven era fără cunoștință în acel moment.
‎Jeffrey l-a strangulat cu gantera.
‎M-am gândit cât de uimitor a fost
‎că i-am făcut asta de-adevăratelea
‎unei alte ființe umane.
‎M-a șocat
‎că am ajuns în punctul ăla.
‎Dar simțeam și exaltare,
‎control,
‎amestecate cu multă teamă.
‎- Ce-ai făcut cu cadavrul? ‎- Nimic.
‎L-am pus chiar sub…
‎În spațiul accesibil de sub casă.
‎- Te-ai dus să-l vezi? ‎- O singură dată.
‎Doar l-am privit.
‎Ce gândeai când te uitai le el?
‎Aveam o curiozitate morbidă…
‎să văd cum arată un om mort.
‎Curiozitate amestecată cu multă teamă.
‎Imediat după aceea
‎l-a cuprins anxietatea și panica.
‎„Ce-o să fac cu cadavrul? Cum scap de el?”
‎Am început să-l tranșez.
‎E ceva ce n-am putut să uit la el.
‎I-am tăiat picioarele, ‎apoi brațele și capul.
‎L-ai mai atins?
‎Cred că da.
‎Ficatul, inima.
‎I-a pus capul deoparte.
‎S-a masturbat ‎uitându-se la bucățile trupului.
‎Nu te-ai întrebat ‎de ce ai simțit atâta satisfacție,
‎la 18 ani, când l-ai folosit ‎ca să te masturbezi?
‎Nici acum nu știu de ce.
‎Simțeam o plăcere făcând asta.
‎Dar am făcut-o.
‎Cât l-ai ținut în casă cu tine?
‎Nu știu. Șase ore.
‎Satisfacția cea mai mare i-o dădea ‎ceea ce făcea cu cadavrul după aceea.
‎Da, avea o dereglare sexuală.
‎În încercarea de a-l face ‎să pledeze nevinovat pe motiv de nebunie,
‎știu că unul din experții noștri ‎a disecat mult acest lucru.
‎Sunt psihiatru criminalist.
‎Am fost martor expert ‎în cazul Jeffrey Dahmer.
‎Expertiza mea e parafilia, ‎care, în termeni obișnuiți,
‎înseamnă deviații sexuale.
‎Oameni cu structură sexuală ‎diferită sau aberantă.
‎L-am diagnosticat pe dl Dahmer ‎cu necrofilie.
‎Necrofilia este o boală
‎în care o persoană
‎se excită foarte mult
‎făcând sex cu persoane care au decedat.
‎Deci, un cadavru.
‎Apoi, Jeffrey.
‎La trei dimineața s-a decis ‎să scape de cadavru
‎ducându-l într-o râpă
‎la câteva mile mai departe.
‎A pus cadavrul în pungi de gunoi,
‎apoi a fost oprit de poliție ‎fiindcă a trecut linia continuă.
‎L-au testat pentru băut la volan. ‎A trecut cu bine.
‎Polițistul a luminat în spate,
‎unde era punga de gunoi ‎cu cadavrul lui Hicks în ea.
‎Polițistul a întrebat ce are acolo. ‎„Gunoiul. Ai mei se despart.
‎N-am avut somn ‎și m-am gândit să arunc gunoiul.”
‎Ai un cadavru pe bancheta din spate ‎pe care tocmai l-ai omorât
‎și acum vorbești cu un polițist. ‎Ești un copil de 18 ani.
‎Dahmer știa care e miza,
‎dar a avut calmul să spună ‎„mă duc să arunc gunoiul”.
‎Polițistul l-a crezut.
‎Deși a văzut pungile, nu s-a uitat în ele.
‎L-a convins pe polițist.
‎După asta, știa că poate să manipuleze.
‎Știa că poate afirma ceva ‎care să-l scoată basma curată.
‎A întors mașina și s-a dus acasă.
‎A găsit o țeavă cu un diametru ‎cam de jumătate de metru, zice el,
‎în care a îndesat pungile.
‎S-a dus pe un pod, deasupra unui râu,
‎și a aruncat restul de lucruri personale
‎ale dlui Hicks.
‎Inclusiv un cuțit
‎pe care l-a folosit ‎să taie corpul în bucăți potrivite.
‎Tata stătea la hotel,
‎deci fusesem singur vreo două luni.
‎Cât timp a fost tatăl tău la hotel,
‎de câte ori ai vorbit cu el?
‎O dată, de două ori pe săptămână.
‎Tatăl lui și Shari, ‎viitoarea lui mamă vitregă,
‎s-au întors la casă.
‎Nu prea era mâncare în frigider.
‎Sticle de alcool peste tot.
‎Părea o viață cu probleme pentru un tânăr.
‎Tatăl lui era îngrijorat,
‎așa că s-au mutat împreună.
‎Ai zis că apoi ai mers ‎la universitatea Ohio State?
‎Pentru vreo trei luni.
‎Beam mult acolo, ‎iar notele mele nu erau prea grozave.
‎Tatăl lui l-a înscris ‎la universitatea Ohio State.
‎Bea foarte mult și l-au exmatriculat.
‎S-a luat o decizie.
‎Tatăl și mama lui vitregă ‎l-au trimis în armată.
‎M-au trimis la instrucția de bază.
‎Apoi, la medici militari.
‎Mi-a precizat
‎că aici a învățat
‎să identifice organele.
‎La pregătirea militară.
‎Jeffrey Dahmer a fost lăsat la vatră ‎fiindcă bea mult.
‎Beam mult iarăși,
‎așa că m-am întors ‎să locuiesc în Ohio.
‎Cu babacii.
‎Când s-a întors acasă după trei ani,
‎pungile cu cadavrul lui Steven Hicks…
‎Erau tot acolo.
‎Jeffrey Dahmer a împrăștiat ‎rămășițele lui Steve Hicks
‎pe circa jumătate de hectar de pădure,
‎unde locuia cu familia.
‎Un tânăr de treabă dispăruse fără urmă.
‎Imaginați-vă. ‎N-au aflat decât în iulie 1991.
‎Fiul lor dispăruse în iunie 1978.
‎Vreme de 13 ani,
‎familia habar n-a avut ‎ce s-a întâmplat cu fiul lor,
‎Steven Hicks.
‎PERSOANĂ DISPĂRUTĂ/CRIMĂ
‎VICTIMĂ: STEVEN MARK HICKS
‎ARESTAT: JEFFERY L. DAHMER
‎CRIMĂ: STEVEN HICKS
‎M-a tulburat treaba asta.
‎Cum te manifestai în acest sens?
‎Ce simțeai?
‎Multă vină.
‎Nu știam dacă ar fi trebuit…
‎să mărturisesc.
‎N-am avut curajul ăsta.
‎La ce te gândeai?
‎Știam că am făcut ceva oribil.
‎Și nu voiam ‎să se mai întâmple vreodată așa ceva.
‎În discuția noastră cu Jeffrey Dahmer, ‎am vorbit cu el despre familia lui,
‎iar Jeff a zis: ‎„Lăsați-mi familia în pace.”
‎A zis: „Părinții mei habar n-au ‎de activitățile mele.”
‎I-am spus lui Lionel,
‎tatăl lui Jeff,
‎despre crime, iar el a avut un șoc.
‎Nu înțelegea cum a putut copilul său ‎să-i facă cuiva una ca asta.
‎Cum a reacționat familia lui?
‎Pot doar să spun ‎că fiecare își poate da seama
‎cum ar reacționa o familie la așa ceva.
‎Sunt extrem de disperați.
‎Se simt oribil ‎din cauza tragediei petrecute.
‎Aici includem victima și familia acesteia.
‎Desigur, multă durere pentru fiul lor.
‎E o familie bună și minunată.
‎Tatăl Lionel e o persoană extraordinară
‎care suferă ca orice om.
‎VOCEA LUI LIONEL
‎Îl iubesc. N-am știut cât e de bolnav.
‎Voi fi lângă el, ca până acum,
‎în gândurile și rugăciunile mele.
‎Detectivii i-au dat voie să fumeze ‎și să bea câtă cafea dorește.
‎Asta îl ținea calm și pe fază,
‎iar, fără asta, ‎nu cred că ne-ar fi spus toată povestea.
‎Fiindcă putea astfel ‎să vorbească la nesfârșit
‎atâta vreme cât le avea pe astea două.
‎E greu să dezgropi ‎aceste sentimente și motive, știi?
‎Știu că e greu. ‎Dacă ți-e prea greu, să-mi spui.
‎- Știi… ‎- Da, mi-a fost greu.
‎Să vorbesc, să analizez,
‎îmi arată cât de… ‎dereglată îmi era gândirea.
‎Pe măsură ce relația mea cu el progresa,
‎el devenea din ce în ce mai dispus
‎să expună nuanțele fiecărui caz,
‎ale fiecărei crime.
‎Uneori, mă simțeam ca o mamă cu el.
‎Uneori, îl simțeam ca pe un frate.
‎Uneori, simțeam că sunt terapeutul lui.
‎Ai încercat să-ți faci o relație?
‎Nu, n-aș putea zice.
‎De ce?
‎Din cauza situației de acasă.
‎Nu mai rezistam
‎într-o relație pe termen lung ‎acolo unde eram.
‎Tatăl lui Jeff i-a sugerat ‎să se mute la bunica lui și asta a făcut.
‎După ce i-am spus ‎lui Katherine, bunica lui,
‎cu ce se ocupa și ce a făcut,
‎ea a izbucnit în plâns.
‎Nu-i venea să creadă.
‎A spus că nu vrea să aibă de-a face ‎cu activitățile lui.
‎Și nici nu voia să știe ‎ce se petrece la subsol.
‎M-am mutat.
‎Aici, în Wisconsin,
‎să-mi ajut bunica.
‎„De ce nu te muți la bunica?
‎Ți-ar prinde bine. ‎Ea e bătrână, are nevoie de ajutor.
‎O vei lua de la capăt într-un oraș nou.”
‎Jeffrey mi-a spus ‎că își iubea mult bunica.
‎Bunica lui Jeffrey
‎era bunica perfectă, ‎după cum o descria el.
‎South Side, Milwaukee. ‎Religioasă, grijulie.
‎O persoană de treabă.
‎În acest mediu a crescut Lionel Dahmer.
‎Te susținea mult, iar pe Jeff îl adora.
‎Era clar că Jeff nu era foarte apropiat ‎de părinții lui.
‎Casa bunicii era în West Allis, ‎la marginea orașului Milwaukee.
‎O ajutam în curte, făceam diverse treburi.
‎După ce Jeff s-a mutat, ‎nu cred că îl solicita prea mult.
‎Încă nu mi-e clar ‎dacă știa de orientarea lui sexuală.
‎Jeffrey știa că dacă ar fi aflat, ‎l-ar fi judecat foarte aspru.
‎În acea perioadă,
‎să recunoști că ești gay era altfel.
‎Îl chinuia. ‎Mi-a spus: „Nu-mi place să fiu gay.”
‎M-am străduit sincer
‎să-mi schimb stilul de viață,
‎să-mi schimb dorințele.
‎Să scap
‎de pornirile homosexuale pe care le aveam.
‎De orice gânduri cinice.
‎Am început să mă duc cu bunica ‎la biserică în mod regulat.
‎Am încercat să-mi înăbuș
‎orice pornire sexuală.
‎Cred că asta a început să-l schimbe.
‎Citea Biblia.
‎Petreceau împreună mult timp la cină.
‎Bunica mergea la biserică ‎în fiecare duminică.
‎Ce religie avea?
‎Protestantă.
‎Mergea la biserică ‎și se ruga să afle o cale
‎de a-și înăbuși pornirile, ‎acele dorințe sexuale patologice.
‎În acea perioadă
‎a încercat să-și creeze surogate ‎pentru a nu ucide.
‎Mă plimbam prin mallul Southridge
‎și am văzut un manechin
‎care mi-a atras atenția.
‎Mi-l doream, așa că…
‎am intrat în magazin.
‎Nu era nimeni.
‎Am stat până la ora închiderii.
‎- N-au pornit alarmele? ‎- Nu, nimic.
‎Am dezbrăcat manechinul, ‎m-am întors acasă cu taxiul
‎și l-am pus în garaj,
‎în casa bunicii.
‎Mă jucam cu el apoi…
‎Îl îmbrăcam, îl dezbrăcam.
‎Îmi imaginam că e real.
‎Îl folosea ca să se masturbeze,
‎dar tot nu putea înlocui o persoană reală.
‎I se părea dezamăgitor.
‎Un manechin fără față dintr-un magazin ‎nu îl mulțumea deloc.
‎La fiecare una sau două săptămâni, ‎bunica dădea peste el.
‎Agăța la uscat niște rufe de-ale mele.
‎- Da? ‎- Da. M-a întrebat ce e.
‎De unde îl am.
‎Am inventat o poveste ‎cum că l-am luat de la…
‎Se vindeau undeva niște manechine în plus.
‎Cred că l-a sunat pe tata, ‎așa că m-am gândit să scap de el.
‎L-am dus în pivniță,
‎l-am făcut bucăți ‎și l-am aruncat la gunoi.
‎Am văzut vreo 20 de ucigași în serie.
‎Nu chiar toți dereglați sexuali.
‎Am văzut destui autori de crime în masă.
‎Am fost contactat ‎de biroul procurorului-șef
‎pentru a-l evalua pe dl Dahmer.
‎L-am văzut trei zile, ‎apoi am fost martor la proces.
‎Un lucru extraordinar ‎atunci când îl compar pe Dahmer
‎cu alți ucigași în serie cu care am vorbit ‎este lipsa lui de negare.
‎Nu încerca, din câte-mi dădeam seama, ‎să-mi ascundă nimic.
‎Cred că, o vreme, a încercat ‎să găsească altă soluție.
‎Când Dahmer a încercat să evite alcoolul,
‎să nu facă sex cu gay,
‎fiindcă inhibițiile religioase îl opreau,
‎a avut o experiență fără precedent:
‎un bărbat i-a lăsat un bilet la bibliotecă
‎oferindu-i o partidă de sex oral în baie.
‎Eram la biblioteca din West Allis,
‎stăteam pe un scaun și citeam o carte.
‎Nu mă așteptam deloc la așa ceva, știi?
‎Îmi venea să râd. Mă gândeam:
‎„Ce încercare urâtă și jalnică
‎de a mă face să calc strâmb,
‎știi?
‎Nu l-am văzut la față.
‎Nu mai aveai porniri ‎de când mergeai la biserică,
‎dar ți-au revenit în forță, nu?
‎Asta le-a reactivat, cred.
‎Asta l-a făcut să se gândească ‎mult mai mult la sexul cu gay
‎și să-și dea seama că îl poate obține.
‎În acest sens, i s-a deschis ‎o lume plină de posibilități.
‎A venit și momentul ‎când n-a mai fost prudent deloc.
‎COMPANIA DE CIOCOLATĂ AMBROSIA
‎Jeffrey Dahmer s-a angajat.
‎Amesteca ciocolată la fabrica Ambrosia.
‎Lucra în schimbul de noapte.
‎Această slujbă i-a permis
‎să iasă în weekenduri.
‎Măcar aveam o slujbă ‎cât de cât decentă.
‎Abia așteptam ziua liberă.
‎Intimitate.
‎Am reînceput să beau,
‎să merg în librării.
‎Am aflat unde sunt barurile gay ‎și am început să le frecventez.
‎Căutam o ființă care să-mi țină companie.
‎Cu care să-mi petrec seara.
‎Un bărbat pe care să-l controlez complet,
‎și cu care să fac ce-mi place.
‎Ceva real,
‎în loc de manechinul fals.
‎Asta era fantezia mea.
‎N-a trecut mult și am recăzut.
‎Am încetat să mă mai opun.
‎L-am cunoscut pe Jeffrey Dahmer ‎și pe câteva dintre victimele lui.
‎După ce s-a aflat…
‎PRIETEN CU VICTIMELE
‎…vreo câțiva care erau în bar au zis: ‎„Îl țin minte.”
‎Sigur, toți îl știam. ‎Milwaukee nu e așa mare.
‎Anii '80.
‎Viața gayilor începea să se vadă
‎în Milwaukee.
‎Nu era una exclusivistă
‎ca în Chicago, New York sau Los Angeles,
‎dar, pentru un oraș ca Milwaukee,
‎ne simțeam bine.
‎Ne distram de minune.
‎Aproape în orice seară…
‎PRIETEN CU TONY SEARS
‎…se întâmpla câte ceva.
‎Puteai fi tu însuți.
‎Aveai libertate.
‎Te simțeai confortabil.
‎Ne puneam la patru ace ‎și ieșeam în baruri.
‎Barurile aveau o muzică frumoasă.
‎Oamenii dansau mereu.
‎Zona barurilor gay era cam în centru.
‎La distanțe de opt, ‎nouă blocuri între ele.
‎Te duceai pe jos din loc în loc.
‎Începeam să știm cine suntem.
‎Să ne acceptăm.
‎Mulți dintre ei aveau un suflet minunat.
‎Am locuit în Milwaukee toată viață
‎și am făcut parte din comunitate ‎de la o vârstă fragedă.
‎Eram pe-atunci editorialist și ziarist
‎în zona Milwaukee.
‎Dahmer opera în acel spațiu
‎și își alegea locurile cu grijă.
‎Demografia, baza de clienți,
‎amplasarea.
‎Nu erau străzi luminate.
‎Nu erau locuri ‎în care să parchezi în siguranță.
‎Această lipsă de transparență ‎îl favorizează pe cineva ca Dahmer
‎să devină prădător în acele locuri,
‎fiindcă nimeni nu știa ‎nici cum îi cheamă pe acei oameni.
‎Gayii își ascund în întuneric ‎a doua lor viață
‎de colegi, nevastă și copii.
‎Președintele Sindicatului Gay ‎spune că relațiile între homosexuali
‎sunt învăluite de mister.
‎Un loc de tradiție veche a comunității gay
‎era baia comunală.
‎TERMELE ROMANE
‎În anii '70 și '80,
‎ele aveau rol de socializare ‎pentru bărbații gay care-și doreau sex.
‎Mergeai acolo și…
‎te dezbrăcai ca un nou-născut ‎și te plimbai liber.
‎Dacă-ți plăcea cineva, acționai.
‎Fiindcă nu știa nimeni.
‎Nu trebuia să-i cunoști. ‎Oamenii voiau doar să facă sex.
‎UN DOLAR INTRAREA ‎ÎN FIECARE LUNI
‎În Milwaukee, cele mai populare terme ‎erau Club Baths.
‎Era la etaj, cu intrare doar din alee.
‎Din păcate, locul era preferat ‎și de Jeffrey Dahmer.
‎Se întâlnea cu bărbați și făcea sex cu ei.
‎Totuși, Dahmer nu se supunea nimănui.
‎Jeffrey voia să dețină controlul complet.
‎Așa că Dahmer a început să aducă droguri.
‎Știi ce fel de benzodiazepine?
‎Triazolam.
‎De ce ți s-a prescris asta?
‎Probleme cu somnul. ‎Lucram în tura de noapte.
‎Așa te simțeai în control?
‎Așa îi puteam ține să mai stea.
‎Puteam sta cu ei
‎fără să mă simt forțat ‎să fac ceea ce voiau ei.
‎Nu era nicio…
‎Nu-mi cereau nimic.
‎Mă bucuram de ei după placul meu.
‎Te-ai gândit cum se simțeau ei?
‎Da, așa cred, ‎dar, în acel moment, nu prea îmi păsa.
‎Voiam să fac ce vreau.
‎Deci, nu mi-a păsat.
‎Asta era soluția lui ‎ca oamenii să nu plece
‎și să stea împreună mai mult timp,
‎o dorință primordială pentru el.
‎Oamenii nu erau treji. Nu se puteau apăra.
‎Și făceau sex împotriva voinței lor.
‎Odată, unul din ei a luat prea mult,
‎iar când tipul nu s-a mai putut trezi,
‎patronul a cerut ajutor medical.
‎BAIE COMUNALĂ CU VESTIAR
‎Lumea a aflat: ‎„Nu-l lăsați pe Dahmer în baia voastră.”
‎Poliția n-a considerat aceste cazuri ‎ca fiind violuri,
‎sau agresiuni sexuale,
‎nici măcar comportament agresiv.
‎I-au spus patronului
‎să-i anunțe dacă se întoarce ‎și să nu-l lase să intre.
‎Cred că nu acceptau faptul ‎că un bărbat putea fi violat.
‎INTERZIS CU HAINE DE STRADĂ
‎Era sub urmărire. ‎Nu mai putea merge acolo.
‎Asta te-a satisfăcut?
‎Vorbind de adevărata satisfacție?
‎Nu.
‎Nu-i puteam controla.
‎Îi voiam pe toți.
‎Și nu puteam să-l obțin astfel.
‎21 NOIEMBRIE 1987
‎LA NOUĂ ANI ‎DUPĂ UCIDEREA LUI STEVEN HICKS
‎Jeffrey ieșise într-o seară
‎și l-a cunoscut pe Steven Tuomi.
‎A vrut să-și petreacă noaptea cu el,
‎dar nu prea era posibil în casa bunicii.
‎Așa că și-au luat o cameră ‎la hotel Ambassador.
‎Bea foarte mult.
‎Și-au petrecut noaptea împreună.
‎Dimineața,
‎Jeff s-a trezit
‎și nu știa nimic.
‎N-ai știut nimic?
‎- Da. ‎- Habar n-ai avut ce-ai făcut?
‎Nu. Doar când m-am trezit dimineața.
‎Nu mi-a venit să cred.
‎Avea sânge pe mâini. Sânge pe cearșaf.
‎Fața tipului era plină de sânge.
‎Șocat.
‎Panicat.
‎Și…
‎îmi părea foarte rău,
‎fiindcă nu avusesem deloc intenția asta.
‎I-ai verificat pulsul?
‎Îmi era teamă. Nu.
‎Îi curgea sânge din gură.
‎Se pare că îl lovisem cu pumnii în piept.
‎CRIMĂ: ‎20 NOIEMBRIE 1987
‎Era sânge peste tot. ‎Spunea că alcoolul i-a întunecat mintea.
‎Era surprins.
‎N-a existat intenție. ‎Nu a fost o fantezie.
‎Dar tot a ieșit la iveală ‎dorința lui ascunsă.
‎E clar că n-o plănuise ‎fiindcă luase camera pentru o zi,
‎apoi a mai plătit o zi ‎ca să aibă timp să scape de cadavru.
‎S-a dus la un magazin,
‎a cumpărat un geamantan mare ‎și l-a dus la hotel.
‎A dus geamantanul la el în cameră.
‎L-a pus pe dl Tuomi în geamantan.
‎A sunat să vină un taxi să-l ia.
‎Dahmer a zis că taximetristul i-a spus:
‎„Sigur aveți un cadavru în el.” ‎Era foarte greu.
‎A dus cadavrul lui Steven Tuomi ‎acasă la bunica lui
‎și s-a descotorosit de el pe ascuns.
‎L-a tranșat, l-a pus în pungi de gunoi ‎și l-a aruncat în tomberon.
‎NOIEMBRIE 1987
‎Tuomi a crescut în Michigan,
‎în orășelul Ontonagon, unde îl știau toți.
‎Era un copil tăcut, eu așa îl știam.
‎Era tăcut și nu deranja pe nimeni.
‎Steven Tuomi s-a mutat în Milwaukee ‎undeva la jumătatea anilor '80
‎și s-a angajat bucătar.
‎A fost văzut ultima dată ‎în toamna anului 1987.
‎După ce a mărturisit, ‎l-am crezut pe Dahmer fiindcă…
‎nu avea motiv să ne mintă.
‎N-avea motiv să ne spună ‎că a ucis-o pe acea victimă,
‎fiindcă nu prea aveam dovezi ‎în privința ei.
‎A fost doar declarația lui Dahmer ‎și explicațiile foarte detaliate.
‎Nu există motiv pentru care să nu credem ‎informațiile date de Dahmer.
‎După mărturisire, m-am întâlnit ‎cu familia în Upper Michigan.
‎Fiul lor plecase în Milwaukee ‎să lucreze într-o zonă mai urbană.
‎Să încerce să afle ‎ce voia să facă cu viața lui.
‎Iar familia nu l-a mai văzut.
‎TE VOM IUBI MEREU
‎Cred că le-a fost foarte greu să accepte.
‎Cum te-ai simțit ‎după acel moment la Ambassador?
‎Îngrozit.
‎Dar a început din nou, știi?
‎N-am vrut să se mai întâmple așa ceva.
‎Ce-ai simțit când ai văzut ‎ce s-a întâmplat, tu fiind inconștient?
‎Confuz.
‎Simțeai că ți-ai pierdut controlul?
‎Da, știam asta.
‎Asta a fost prima crimă.
‎Din 1978, de la uciderea lui Steven Hicks, ‎până în noiembrie 1987,
‎la uciderea lui Steven Tuomi.
‎Prima crimă a avut loc ‎când el avea 18 ani.
‎Apoi, n-a mai ucis vreme de nouă ani.
‎La Ambassador a fost ceva. ‎Ceva s-a declanșat.
‎Voiam mai mult.
‎Nu știu ce, dar ceva s-a declanșat.
‎Uciderea lui Tuomi ‎a fost un punct de cotitură pentru el.
‎Și-a zis: „Pierd lupta cu mine.
‎Nu mă mai pot controla.”
‎Mi-a produs o altfel de plăcere.
‎Numai asta aveam în gând: ‎să fac aceste lucruri.
‎Pericolul poate să vină de la cineva ‎care să-ți fie vecin.
‎Pe stradă părea un om foarte normal.
‎Nu arăta înfricoșător.
‎În Milwaukee există un ucigaș în serie.
‎Numai Dahmer știa
‎că un ucigaș în serie ‎umbla liber prin oraș.
‎Poliția nu știa. Comunitatea nu știa.
‎După ani de încercări ‎de a rezista pornirilor, a renunțat.
‎A devenit o mașină de ucis ‎scăpată total de sub control.
‎Pornirea era mai puternică decât orice.
‎O forță năvalnică, unică.
‎Dorințele mele erau…
‎animalice, desigur.
‎Subtitrarea: Dan Butuza