Jag var en ung advokat på den tiden.
I tjugoårsåldern. Jag hade precis flyttat till Milwaukee.
Jag var kvinna, bodde ensam och kände inte många.
Min chef, Gerry Boyle, ringer mig.
Han sa: "Vi har ett nytt fall. Ett stort.
Du måste åka ner till polishögkvarteret."
Gerry Boyle sa: "Det är nån jag har företrätt förr.
Han är en trevlig man. Han bits inte."
Jag åkte genast, som jag blivit ombedd, för att träffa Jeffrey Dahmer.
Mitt första uppdrag.
När jag träffade honom första gången
var det i ett mycket litet förhörsrum.
Jeff satt vid hörnet av bordet.
Jag var otroligt nervös. Jag kände att jag var på för djupt vatten.
Till och med erfarna poliser kallar det en av de konstigaste mordplatserna de sett.
Landet har trollbundits av den hemska historien om Dahmer.
Mord, stympningar och kannibalism.
Chock och skräck när polisen bär ut ett stort kokkärl
i det största och ruskigaste massmordsfallet i Milwaukees historia.
Jag kände mig som Clarice Starling i När lammen tystnar.
Han var väldigt artig.
Jag blev nog lite överraskad över hur vänlig Jeff var.
För att vara en bra försvarsadvokat
måste man vara icke-dömande och bygga upp ett förtroende.
Han kallade mig Wendy. Jag sa Jeff.
Det här är okej, Jeff. Det är inget att skämmas över.
-Får jag dig att känna dig besvärad? -Nej, det måste göras, så…
Det är bara bisarrt, inte sant?
Det är inte lätt att prata om.
Det är nåt jag har hållit djupt inom mig i många år, och det är…
Ja…
Det är som att dra upp en sten på två ton ur en brunn.
Det finns nog inget som förbereda någon på den sortens slakt.
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
DEN 22 JULI 1991 MILWAUKEE, WISCONSIN
Det var en lugn kväll.
En sån där ångande fuktig sommarkväll.
Jag var tv-reporter och en av de första på plats
vid Dahmers lägenhet när han greps.
När jag kom dit och såg polisernas ansikten
insåg jag att det var nåt stort som hände.
Jag mötte en polisassistent jag kände. Han hette Bobby Rao.
Jag sa: "Kom igen, Bobby, är det sant?"
Han såg på mig, skakade på huvudet och sa: "Det kan du tro."
Kommissarie Roosevelt Harrell.
Vi utreder ett mord
som ägt rum i ett flerbostadshus på 900, North 25th Street.
Vi har gripit en person.
Möjligheten är stor att andra mord vi utreder
kan ha kopplingar till samma individ.
Polisassistenten som vaktade dörren vid Oxford Apartments
var en kille jag kände.
Vi bad… Vi bönföll honom: "Får vi fotografera i Dahmers lägenhet?"
Han sa: "Om ni fotar får jag sparken."
Men han sa: "Ni kan kika in, bara ni inte går över tröskeln."
Vi gick till dörren, höll oss i karmen, lutade oss in och såg in i lägenheten.
Jag minns att den inte var vidare minnesvärd.
Jag såg en hoprullad matta.
Ett kök till vänster.
Ett sovrum till höger och ett badrum.
Men en sak utskilde sig mer än nån annat.
En obehaglig lavalampa som var tänd.
Klumpen rörde sig upp och ner.
Det var en kuslig känsla i lägenheten.
Kvällen Dahmer-historien blev känd
jobbade jag som journalist på Milwaukee Sentinel.
Jag är enda journalisten där, för klockan är mycket.
Tina Burnside, som var nattkriminalreporter, ringde.
Hon sa: "James, du måste skriva ner det här mycket noga."
Det är pressande när redaktören hänger över axeln på en och säger:
"Jag behöver storyn nu."
Jag tryckte "skicka" till nattredaktören. Han redigerar och skickar i väg det.
Jag minns att han sa:
"Det här blir den största storyn nånsin i staden Milwaukee."
Jag var chefsåklagare i Milwaukee för många år sen,
innan jag blev försvarsadvokat.
Jag har varit på båda sidorna.
Jag blir uppringd av en man på den största tv-stationen.
"Jag vill prata om en av dina klienter." "Vem då?"
Han sa: "Jeffrey Dahmer. Vi tror att han är en galen mördare."
Jag hade företrätt honom 1988 för nåt sexbrott.
Jag sa: "Vänta lite. Jag måste ringa hans far."
Jag ringde Lionel Dahmer och berättade vad reportern hade sagt.
Jag sa att jag skulle få nån att ta reda på vad det som hände.
Jag ringde Wendy Patrickus och hon var tillgänglig.
Den första personen jag fick träffa var kriminalinspektör Murphy.
Vid den tidpunkten kontrollerades förhöret helt av utredarna.
HÄKTESINTAG ENDAST BEHÖRIG PERSONAL
När jag träffade Dahmer, sa han bara:
"Varför skjuter ni mig inte direkt
för det jag har gjort?"
Jag satte mig ner, försäkrade honom om att vad han än sa
varken färgade min bild av honom eller fick mig att gilla eller ogilla honom mer.
Efter det fick vi erkännandet på papper.
Jag var kommissarie vid mordenheten.
Dennis Murphy och Pat Kennedy var de som främst förhörde Dahmer.
De gjorde det i stort sett alla dar.
Hans förmåga att minnas varenda detalj av de här morden…
HAN PLOCKADE UPP EN LIFTARE
Den var helt otrolig.
Som jag minns det, var Jeff lite berusad.
Jag frågade varför han berättade allt för polisen, varför han erkände.
Han sa: "De hittade så mycket i min lägenhet. Det är över.
Jag skulle föredra att fortsätta prata med dem."
Han hade bestämt sig.
Jag kunde bara säga: "Det ska jag respektera."
Han hade redan erkänt.
Jag insåg att Dahmer inte hade nåt försvar.
Så jag sa till honom: "Vad vill du att jag gör?"
Han sa: "Jag vill veta varför jag är som jag är."
Så jag sa: "Jag kan få en bra psykiater att komma och prata med dig,
och yrka på oskuld på grund av psykisk sjukdom.
Otillräknelighet."
Men jag måste ha läkare som säger att de kan stötta det."
Den verkliga uppgiften blev att samla in information till läkarna
för att besvara deras frågor.
Frågan var om han var frisk eller sjuk.
De följande månaderna tillbringade jag mycket tid med honom
för att prata om alla offren
och samla in så mycket information som möjligt.
Advokat Wendy Patrickus spelade in över 32 timmar samtal
för att förbereda Dahmers försvar.
Samtalen ägde rum från juli till oktober 1991.
Inspelningarna har aldrig offentliggjorts… Inte förrän nu.
Okej, Jeff. Berätta vad du tänkte.
Jag undrade varför jag kände mig tvingad att begå alla de här morden.
Vad det var jag sökte som skulle fylla tomheten jag kände.
Att mörda nån och genast göra sig av med dem
ger varken bestående njutning eller nån känsla av tillfredsställelse.
Ändå kände jag ett tvång
att fortsätta göra det i alla år.
Jeffs önskan att identifiera alla offren
var nåt väldigt unikt
för en seriemördare, en riktig seriemördare.
Han nekade inte till nåt.
Han sa: "Ja, jag mördade och jag mördade.
Så här gjorde jag det och därför.
Jag tycktes inte ha
normala empatiska känslor.
Tänkte du nånsin: "Varför saknar jag normala personers känslor?"
Jag funderade på det.
Det började med fantasier. Det började jämt med att jag fantiserade
tills det till slut verkade som att fantasierna blev verklighet.
Han tog sin fantasivärld
till nivåer och platser de flesta av oss aldrig ens skulle kunna tänka ut.
Jag förhörde Jeffrey Dahmer på försvararens, Gerry Boyles, begäran.
Jag hade fått frågan om det fanns grund för ett otillräknelighetsförsvar.
Jag jobbade som forensisk psykolog i 30 år i Milwaukee.
Dahmers fall kom mitt i min karriär.
Jag hade andra fall efteråt, men inget som det här.
Vad som utlöste allt?
Jag önskar att jag kunde ge ett enkelt svar på det.
Om det finns nåt att lägga skulden på,
så är det mina egna skruvade tankar. Jag har inte tänkt normalt på åratal.
JULI 1991
Jeffrey var mer återhållsam när det gällde hans barndom.
Jag såg foton av honom som yngre med hans pappa Lionel,
och allt såg väldigt normalt ut. De kastade boll.
Men hans pappa var borta mycket.
Han var forskare och fördjupade sin utbildning.
Men Jeff vidhöll att det inte fanns några stora trauman
som skulle fått honom att göra de här sakerna.
Han blev varken sexuellt utnyttjad eller slagen.
Det enda som Jeffrey berättade för mig och Gerry Boyle
om sin barndom som verkligen hade påverkat honom,
var föräldrarnas ständiga tjafs.
Vad var problemet under din uppväxt mellan dina föräldrar?
De tycktes bara inte komma överens. Särskilt inte mamma.
Nåt våld?
Bara örfilar och slag.
-Vem slog vem? -Mamma slog pappa.
Vems sida stod du på?
Jag försökte att inte välja nån sida.
Jag hade förhört mig om släktens historia på båda sidor
för att se om det fanns psykisk sjukdom, nåt avvikande,
bland släktingarna som kunde ge oss nån inblick
i hur Dahmer blev som han blev.
Jag hittade inget på Lionel Dahmers sida.
På Joyces sida fanns det nog lite alkoholism i släkten.
Men det finns alkoholism i många släkter. Det gav mig inget.
Jeffrey hade en bror som föddes när Jeffrey var runt sex år.
David.
All uppmärksamhet riktades mot hans lillebror.
Han var ofta ensam redan då.
När Jeff och jag växte upp hade han ingen större grupp med vänner.
Jag såg aldrig att nån annan kom dit.
Det var i princip bara Jeff och jag.
Våra uppfarter låg mittemot varandra.
Vi kunde ta våra cyklar och dra rakt över gatan.
Eller spela boll, åka kälke.
Hans pappa var bekymrad över att det inte gick bra för Jeff i skolan.
Han hade inte många vänner. Han hade aldrig nån kontakt med flickor.
Hur länge hade du vetat att du var homosexuell?
Sen jag var 13, skulle jag säga.
Jeffrey blev medveten om sin sexuella läggning
ungefär när han nådde puberteten, vilket är vad man väntar sig.
Han visste att det skulle gå emot hans föräldrars vilja.
Ungefär vid den tiden ägnade han sig åt sexuella experiment med en grannpojke.
-Vad gjorde ni? -Vi kysstes bara.
Vi låg nära varann i trädkojan.
Jag var 14 eller 15.
Båda var med på det.
När han blev äldre slöt sig Jeffrey känslomässigt
gentemot jämnåriga och lärarna, barndomsvännerna och föräldrarna.
Jag var distriktsåklagare i Milwaukee County när Dahmer mördade.
Jag var också åklagaren i själva fallet.
Jag företrädde åklagarsidan i rätten.
När han gick sista året i high school började han få sexuella fantasier.
En av dem var att ha sex med en person som var honom totalt underkastad.
Han ville tvinga nån till underkastelse med våld.
När var första gången du tänkte på att göra så här mot en person?
-Bara som en fantasi. -Ja.
Förmodligen när jag var runt 18.
Han fantiserade om en joggare som ofta sprang förbi.
Han undrade hur personen skulle se ut utan tröja på sig.
Han ville ha sex med den unge mannen. Han drogs till honom.
Man han visste inte hur han skulle ta kontakt.
Så han beslöt sig för att slå honom medvetslös i skogen
och ha sex med honom när han var avsvimmad.
Målet var inte att döda honom.
Målet var att röra, smeka och utforska kroppen.
Det gällde inte nån relation. Det handlar inte om personen.
Det var den starka atletiska manskroppen han ville ha.
Han sågade av ett slagträ för att slå mannen medvetslös med.
Han gömde sig bakom ett träd.
Men just den joggaren kom aldrig, så han övergav den idén.
Det var Dahmers första våldsfantasi.
Att göra så mot mannen som joggade i hans grannskap.
JULI 1991
Från WTMJ TV. Milwaukees dygnet runt-nyhetskanal.
Det här är Newschannel 4 Daybreak.
Mitt första tillfälle att dela nyheten med omvärlden
var i ett live-inslag i morgonens nyhetsprogram.
God morgon. Under natten gjordes en ryslig upptäckt i Milwaukee.
Milwaukee-polisen möttes av en hemsk syn i ett hyreshus.
Det jag återberättade chockerade nyhetsankarna i studion.
Mike och Juliet, polisen kom hit mitt i natten
och de fann en lägenhet full av människodelar.
Män som till synes har dödats av en annan man, en av de boende,
i vad som förefaller vara ett sexuellt motiverat massmord.
I slutet av sändningen väntade jag mig en fråga.
Nyhetsankarna ställer jämt en rutinfråga.
Kropparna var styckade,
så det blir svårt att pussla ihop informationen och identifiera offren.
De var tysta.
Jag frågade dem senare: "Vad hände? Varför frågade ni inget?"
De sa: "Vi var så förstummade att vi inte kom på nån fråga."
Jag minns att jag åkte till platsen. Som reporter vill man se det själv.
Det var bokstavligen ett zoo.
Det fortsatte oavbrutet i dagar.
Folk var chockerade. De var förfärade. De kunde inte gå sin väg.
Man kan inte föreställa sig vidden av det hela. Det var ångestfullt.
Jag kände också delvis stor spänning.
Men jag var orolig för om jag skötte mitt jobb.
-När separerade dina föräldrar? -När jag var 18.
Det var 1978.
Att få honom att känna att jag inte dömde honom
var av yttersta vikt för att komma genom allt,
för det fanns så mycket material.
Det var avgörande att jag vann det förtroendet.
Mamma och pappa hade sina problem.
Jag kunde inte påverka situationen,
så jag försökte bara hitta nån glädje på mitt eget vis.
Vilket uppenbarligen var fel vis.
JULI 1991
Dahmer hade precis slutat high school.
Hans föräldrar låg i skilsmässa, och Dahmer var ensam i huset i Bath, Ohio.
Hans mamma slängde ut pappan som flyttade till ett motell.
Utan att pappan visste nåt, bestämde mamman sig: "Jag har fått nog."
Hon gav sig abrupt av med hans bror.
Pappan visste nog inte att mamman hade åkt till Wisconsin.
Jeffrey Dahmer sa aldrig "övergiven av mina föräldrar".
Men jag tror att den känslan var bekant för honom.
Pratade du aldrig mer med henne efter att hon åkte till Chippewa Falls?
Precis.
-Hur kände du dig vid den tiden? -Deprimerad. Ensam och uttråkad.
Förvirrad, skulle jag säga.
Det var ingen hemma.
Jag såg en kille som liftade.
Jag tänkte att det vore trevligt att ha nån att prata med.
Nån som jag ville vara med för att ha sex med.
DEN 18 JUNI 1978
TRE VECKOR EFTER HIGH SCHOOL-EXAMEN
Steven Hicks liftade 1978 till en rockkonsert.
ANNE E. SCHWARTZ JOURNALIST, MILWAUKEE JOURNAL
En av sakerna som alltid intresserade Jeffrey Dahmer
var överkroppen, fysiken,
hur välbyggd och attraktiv personen var.
Det drev hans attraktion.
Det var det som attraherade mig. Fysiken.
Den muskulösa fysiken. Det var min motivation.
Steven Hicks liftade med bar överkropp.
Och han sa till mig: "Det är otroligt. Det var min fantasi.
Nu kan jag leva ut den."
Jeffrey tänkte: "Vilket tillfälle. Jag har bil, ett hus och ingen är hemma.
Jag måste se om jag kan få killen att följa med mig hem."
Han stannade, pratade med honom och sa: "Jag har lite öl och gräs hemma.
Vill du hänga med och dela på det?"
Steven Hicks sa ja.
Mr Hicks var inte homosexuell.
Det blev inget sexuellt umgänge.
-Hade du inte gjort nåt med honom? -Nej.
Jag fick känslan av att han inte var intresserad
efter att ha pratat en stund. Så jag tror inte att jag frågade honom.
Okej.
Vid nån tidpunkt sa Steven Hicks till Jeffrey:
"Jag måste i väg. Jag kan inte stanna längre.
Folk kommer att undra var jag är."
Jeff ville inte släppa iväg honom.
Det var första gången,
och jag hade en önskan om att kontrollera.
Alla känslor upphörde,
så jag bestämde mig nog bara för att göra det.
Vare sig han var gay eller inte. Det kvittade.
Dahmer tog en skivstång från ett viktset och slog Steven Hicks i huvudet.
Jag vet inte varför jag slog mer än att jag ville vara med honom längre.
Vid det laget är Steven medvetslös.
Och Jeffrey använder skivstången för att strypa Steven.
Jag tänkte på hur otroligt det var att jag faktiskt gjorde det
mot en annan människa.
Det chockerade mig att jag hade nått den punkten.
Jag kände upprymdhet och kontroll blandat med stor rädsla.
-Vad gjorde du med hans kropp? -Inget.
Bara rakt under…
Under huset i krypgrunden.
-Gick du ner och såg på honom? -En gång. Jag såg bara på honom.
Vad tänkte du när du såg på honom?
En slags morbid nyfikenhet över…
…hur en död person såg ut.
Nyfikenhet blandad med stor rädsla.
Efter det fick han ångest och panik.
"Vad gör jag med kroppen? Hur blir jag av med den?"
Jag började stycka honom.
Jag minns en sak med honom.
Jag sågade av benen, sen armarna och huvudet.
-Rörde du honom igen? -Det gjorde jag nog. Levern, hjärtat.
Han förvarade huvudet separat ett tag.
Han masturberade till kroppsdelarna.
Undrade du alls varför du kände sån tillfredsställelse,
när du var 18 år, och använde honom för att masturbera till?
Jag vet nog inte varför ens i dag.
Det gav mig en känsla av upphetsning.
Men jag gjorde det.
Hur länge hade du honom i huset?
Jag vet inte. Sex timmar.
Störst tillfredsställelse fick han av det han gjorde med kroppen efteråt.
Det stämde att han hade en sexuell störning.
I ett försök att få igenom hans försök att åberopa otillräknelighet,
vet jag att en av experterna grävde djupt i det.
Jag är forensisk psykiater.
Jag var expertvittne i Jeffrey Dahmer-fallet.
Mitt expertområde är parafili, som på lekmannaspråk heter
sexuella personlighetsstörningar.
Personer med avvikande eller abnorm sexuell läggning.
Diagnosen jag ställde på mr Dahmer var nekrofili.
Nekrofili är ett tillstånd då en individ blir mycket upphetsad
av att ha sex med personer efter att de har avlidit.
Så vi har liket.
Vi har Jeffrey.
Runt tre på morgonen beslöt han att göra sig av med kroppen
genom att ta den till en ravin som han visste låg några kilometer bort.
Han tog kroppen och lade den i soppåsar,
och stoppades av en polis när han körde över mittlinjen på vägen.
Han testades för rattfylleri och klarade testet.
Polisassistenten lyste med sin ficklampa bak i bilen
och där låg sopsäcken med Hicks döda kropp.
Polisen frågade vad det var. "Soporna. Mina föräldrar ska skiljas.
Jag kunde inte sova, så jag tänkte slänga dem."
Han har en död kropp i baksätet, nån han nyss dödat,
och han pratar med en polisassistent. Han är en 18-årig pojke.
Dahmer visste vad som stod på spel och var kall nog att säga:
"Jag ska bara slänga soporna." Polisen trodde honom.
Även om han såg påsarna, tittade han aldrig i dem.
Han lyckades övertyga polisassistenten.
Efter det visste han att han kunde manipulera.
Han visst att han kunde säga nåt och bli trodd.
Han vände om och körde hem igen.
Han hittade ett galvaniserat rör som var runt 60 centimeter
och stoppade påsarna i det.
Han gick ut på bron över floden
och kastade alla mr Hicks personliga tillhörigheter.
Inklusive kniven han hade använt för att dela kroppen i hanterbara delar.
Pappa bodde på hotellet,
så jag var i stort sett ensam ett par månader.
Under tiden din pappa bodde på hotellet, hur många gånger pratade ni?
Kanske en eller två gånger i veckan.
Hans pappa och Shari, hans blivande styvmor,
återvände till huset. Det fanns inte mycket mat i kylen.
Det låg alkoholflaskor överallt.
Det såg ut som en ung mans liv som var illa ute.
Hans pappa blev bekymrad, så de flyttade in igen.
-Studerade du på Ohio State efter det? -I cirka tre månader.
Jag drack mycket där, så betygen var inget vidare.
Jag tror att pappan hade fått in honom på… Det var Ohio State.
Han drack mycket och blev underkänd.
Hans pappa och styvmor bestämde att han skulle ta värvning.
De skickade mig på grundutbildningen.
Sen fältsjukvårdarutbildningen.
Han sa till mig att han hade lärt sig,
att identifiera de olika organen, under sin militärutbildning.
Jeffrey Dahmer får avsked på grund av sitt drickande.
Jag drack mycket igen, så jag fick flytta hem till Ohio.
Till föräldrarna.
När han kom hem och kom till huset tre år senare,
hade påsarna med Steven Hicks kropp…
Påsarna var kvar där.
Jeffrey Dahmer spred Steve Hicks kvarlevor
över det halva hektar skog familjen bodde på.
En fin ung man försvann i tomma intet.
Ni kan tänka er själva. De fick inga svar före juli 1991.
Deras son försvann i juni 1978.
I 13 år hade familjen ingen aning om vad som hade hänt deras son, Steven Hicks.
ÄMNE: SAKNAD PERSON/MORD
OFFER: STEVEN MARK HICKS
GRIPEN: JEFFERY L. DAHMER
MORD: STEVEN HICKS
Det plågade mig.
På vilket vis plågades du av det? Vad kände du?
Stor skuld.
Jag velade om ifall jag skulle
erkänna det.
Men jag fattade aldrig mod till det.
-Vad tänkte du? -Jag visste hur hemskt fel det var.
Och jag ville inte att nåt sånt nånsin skulle upprepas.
AUGUSTI 1991
Under vårt förhör med Jeffrey Dahmer pratade vi med honom om familjemedlemmar.
Jeff sa: "Håll min familj utanför det här."
Han sa: "Mina föräldrar vet inget om mina aktiviteter."
Jag berättade för Lionel, Jeffs far, om morden.
Han reagerade med chock.
Han kunde inte förstå hur hans unge kunde göra så mot nån.
Hur reagerar hans familj på allt det här?
Jag kan bara säga att det är som förväntat,
som alla familjer skulle reagera på det här.
De är extremt förtvivlade.
De mår väldigt dåligt över den inträffade tragedin,
offren och deras familjer inräknade.
De känner naturligtvis stor sorg över sin son.
Det är en fin och underbar familj.
Hans far Lionel är en fantastisk man, och han mår lika dåligt som alla andra.
LIONEL DAHMERS RÖST
Jag älskar honom. Jag insåg inte hur sjuk han var.
Och jag ska, som jag alltid har gjort, stötta honom i mina tankar och böner.
Utredarna lät honom röka samt dricka så mycket kaffe han ville.
Det höll honom lugn och fokuserad.
Utan det tror jag inte att vi hade fått hela historien.
För han var villig att fortsätta prata, bara han fick de där två sakerna.
Det är jobbigt att gräva fram de här känslorna och motiven.
Jag vet att det är jobbigt. Säg till om det blir för svårt.
-Du förstår varför… -Ja.
Att prata om och analysera det
visar mig precis hur förvridet mitt tänkande var.
Efterhand som min relation till honom växte
blev han allt villigare att utveckla detaljerna i alla fallen,
i varje mord.
Det hände att jag kände mig som en mor för honom.
Ibland kändes han som en bror.
Det fanns stunder då jag kände mig som hans psykolog.
Försökte du nånsin utveckla ett förhållande?
Nej, det kan jag inte påstå.
-Varför inte? -Tja, det berodde på hemsituationen.
Jag kunde inte ha nåt varaktigt förhållande där jag bodde.
Jeffs pappa föreslog att han skulle flytta till sin farmor, och det gjorde han.
Efter att jag hade upplyst hans farmor Catherine
om hans aktiviteter och vad han gjort, bröt hon ihop och grät.
Hon trodde det inte.
Hon sa att hon inte hade velat lägga sig i hans aktiviteter.
Hon ville inte veta vad som pågick i källaren.
AUGUSTI 1991
Jag hade flyttat då.
Upp hit till Wisconsin för att hjälpa min farmor.
De sa: "Varför flyttar du inte till din farmor?
Det blir en hälsosam plats för dig. Hon åldras och behöver hjälp.
Då kan du börja om i en ny stad."
Jeffrey sa att han älskade sin farmor högt.
Jeffreys farmor beskrevs av Jeffrey som den perfekta farmodern.
Från South Side, Milwaukee. Religiös, omhändertagande.
En väldigt fin person.
Det var den här miljön Lionel Dahmer växte upp i.
Hon var mycket stöttande och hon älskade Jeff.
Det var tydligt att han inte stod sina föräldrar lika nära.
Farmors hus låg i West Allis, en förort till Milwaukee.
FARMORS HUS
Jag hjälpte henne med trädgården och olika sysslor.
Jag tror inte att hon ställde några höga krav på Jeff.
Jag vet inte om hon kände till hans läggning.
Men Jeffrey var klar över att hon skulle döma honom om hon visste.
På den tiden var det en helt annan sak att komma ut.
Det var en kamp för honom. Han sa: "Jag gillar inte att vara gay."
Jag gjorde en uppriktig ansträngning
att förändra mitt levnadssätt, att ändra mina begär.
Att göra mig av med mina homosexuella känslor.
Alla cyniska tankar.
Jag började att regelbundet gå i kyrkan med farmor.
Jag försökte kväva alla mina sexuella känslor.
Jag tror att det började förändra honom. Han läste Bibeln.
De tillbringade mycket tid ihop under middagarna.
Farmor gick i kyrkan varje söndag.
-Vilket samfund tillhör hon? -Hon är protestant.
Han gick i kyrkan. Han bad om att hitta ett sätt
att motstå sina drifter, de patologiska sexuella begären.
Det var vid den här tiden
som han försökte skapa surrogat för att döda människor.
Jag promenerade runt i Southridge
och såg en skyltdocka som fångade min uppmärksamhet.
Jag ville ha skyltdockan, så jag…
…gick in i affären. Det var ingen där.
Jag stannade tills de stängde.
-Inget larm aktiverades? -Nej, inget.
Jag klädde av skyltdockan och tog en taxi hem,
och förvarade den i garaget hos farmor.
Jag brukade hålla på med den efter…
…att ha klätt på och av den.
Jag låtsades att den var riktig.
Han använde den till att ligga med och masturbera.
men den var inte lika bra som en person.
Den var en besvikelse.
En ansiktslös skyltdocka från ett varuhus var inte nog.
Var och varannan vecka råkade farmor hitta den.
Hon hängde kläder som hon hade tvättat åt mig.
-Gjorde hon? -Ja. Hon frågade vad den var.
Var den kom från.
Jag drog nån historia om att jag hade plockat upp den…
De hade sålt ut överblivna skyltdockor.
Jag tror att hon ringde pappa, så jag fick göra mig av med den.
Jag tog ner den i källaren, slog sönder den och slängde den i soporna.
Jag har träffat runt 20 seriemördare.
Alla var inte sexuellt motiverade, men de flesta.
Jag har träffat ett antal massmördare
och kontaktades av distriktsåklagarmyndigheten
för att utvärdera mr Dahmer.
Jag träffade honom under tre dar och vittnade vid rättegången.
Det exceptionella när jag jämför Jeffrey Dahmer
med andra seriemördare jag pratat med, var att han inte blev defensiv.
Han försökte inte, såvitt jag såg, att dölja nåt för mig.
Jag tror att han försökte hitta en annan lösning under en period.
Men när Dahmer försökte undvika alkohol,
försökte undvika homosexuellt sex
på grund av hans religiösa spärrar,
inträffade en för honom ny upplevelse
när en man gav honom en lapp på biblioteket,
och erbjöd honom en avsugning på toaletten.
Jag var på biblioteket i West Allis.
Jag satt i en stol och läste en bok.
Det var det sista jag väntade mig.
Jag skrattade bara bort det. Jag tänkte:
"Det där är ett vidrigt, torftigt försök att få mig att återfalla."
Förstår du?
Jag såg aldrig ens hans ansikte.
Du hade blivit av med tvånget när du gick i kyrkan med farmor,
men det återvände starkare, inte sant?
Det var nog det som utlöste det.
Det fick honom att börja tänka på homosexuellt sex mycket mer,
och han insåg att han kunde få det.
På det viset öppnade det världen för honom.
Då började en tidsperiod när han släppte all försiktighet.
Jeffrey Dahmer fick ett jobb.
Han jobbade som omrörare på chokladfabriken Ambrosia.
Han jobbade nattskiftet.
Det var ett jobb som möjliggjorde att han kunde gå ut på helgerna.
Jag hade ett jobb som betalade halvhyfsat.
Jag kunde se fram emot att ha fritid. Privatliv.
Jag började dricka igen.
Jag gick i bokhandlar.
Jag letade upp gaybarerna och började besöka dem.
Det jag sökte var levande sällskap. Nån att tillbringa natten med.
En man jag hade total kontroll över,
och att kunna göra det som föll mig in.
Nånting äkta i stället för attrapper som skyltdockan.
Det var min fantasi.
Efter ett litet tag började jag släppa efter…
Jag övergav försöken att motstå.
Jag kände Jeffrey Dahmer och flera av hans offer.
När allt blev känt…
MICHAEL ROSS VÄN TILL FLERA OFFER
…sa många på barerna: "Honom minns jag."
Så klart. Det gjorde alla. Milwaukee är inte större.
Nittonhundraåttiotalet.
Gaylivet var på uppgång i Milwaukee.
Det var inte så exklusivt som i Chicago, New York och LA,
men för att vara en stad som Milwaukee hade vi roligt. Vi levde livet.
Vi kunde gå ut nästan vilken kväll som helst,
och det var jämt nåt på gång.
Man kunde vara sig själv.
Man hade frihet.
Så man kände sig trygg.
Vi klädde upp oss och gick till baren.
Barerna spelade underbar musik.
Folk ville jämt dansa.
Området med gaybarerna låg ganska centralt.
Alla låg inom åtta, nio kvarters radie.
Man gick lätt mellan dem.
Vi hade alla precis börjat bli de vi var.
Börjat acceptera oss själva.
Många av de här personerna var vackra själar.
Jag hade bott i Milwaukee hela livet
och var engagerad i gemenskapen från ung ålder.
Under den perioden var jag även krönikör och journalist
i Milwaukee-området.
När Dahmer verkade i det här området valde han ut platserna med omsorg.
Demografin, kundkretsen, platserna.
Det var inga ljusa gator,
eller platser där man ställde bilen och kände sig trygg.
Den bristen på transparens gjorde det enkelt
för nån som Dahmer att jaga i de här utrymmena.
Ingen visste de här personernas riktiga namn.
Gaymän använder ofta mörkrets skydd för att dölja sitt andra liv
för jobbet, frun och barnen.
Ordföranden för Gay People's Union säger att relationer mellan homosexuella män
ofta döljs med hemlighetsmakeri.
En gammal tradition inom gaygemenskapen var badhuset.
ROMERSKT BADHUS
På 1970- och 1980-talet användes de enbart som sociala utrymmen
för gaymän att träffas på för sex.
Man kunde gå till badhuset och klä av dig
så naken som när du föddes och gå obehindrat runt där.
Ser man nån man vill ha, gör man det man gör.
För det var anonymt.
Man måste inte känna dem. Folk försökte bara ha sex.
INTRÄDE EN DOLLAR MÅNDAGAR
Det populäraste badhuset i Milwaukee hette Club Baths.
Det låg en våning upp och kunde bara nås via en bakgata.
Tyvärr var det även ett ställe Jeffrey Dahmer gillade.
Han träffade män på badhusen och hade sex med dem.
Men Dahmer ville inte underkasta sig nån.
Jeffrey ville ha fullständig kontroll.
Så Dahmer började ta med sig droger till badhusen.
-Vet du vilken typ av benzodiazepiner? -Halcion.
Varför fick du det utskrivet?
För sömnbesvär. Jag jobbade tredje skiftet.
Gav dem dig en känsla av kontroll?
Jag kunde behålla dem där längre.
Jag kunde bara ligga där med dem
utan att känna nån press att göra nåt de ville göra.
Det blev helt enkelt inga… De ställde inga krav på mig.
Jag kunde njuta av dem som jag ville.
Tänkte du nånsin på hur de kanske kände sig?
Ja, det gjorde jag nog, men vid det laget brydde jag mig inte.
Jag ville bara göra som jag ville. Så jag brydde mig inte.
Det löste problemet med att de inte fick lämna honom,
samt lät honom ligga med dem under en längre tidsrymd.
Det var ett av hans primära önskemål.
Personerna var inte vid medvetande. De kunde inte skydda sig själva.
De deltog i sexakter mot sin egen vilja.
En gång gav han nån för mycket,
och när killen hade svårt att vakna måste badhusägaren tillkalla läkarhjälp.
Man började säga: "Släpp inte in Dahmer i era badhus."
Polisen utredde inte de här fallen som våldtäkter
eller sexuella övergrepp eller ens förargelseväckande beteende.
De sa i princip till badhuschefen att meddela dem om han återvände,
och att inte släppa in honom.
Jag tror inte att de accepterade att en man kunde våldtas.
GATUKLÄDSEL FÖRBJUDEN
Han var en märkt man. Han kunde inte gå dit längre.
Tillfredsställde nåt av det här dig? Jag menar riktig tillfredsställelse?
Nej.
Jag hade inte kontroll över dem. Jag…
Jag ville ha hela dem.
Och det gick inte på det viset.
DEN 21 NOVEMBER 1987
NIO ÅR EFTER MORDET PÅ STEVEN HICKS
Jeffrey var ute en kväll och träffade Steven Tuomi.
Han ville tillbringa natten med honom,
men det var för svårt hemma hos hans farmor.
Så de tog in på ett rum på The Ambassador Hotel.
De drack ganska friskt.
De tillbringade en natt ihop.
Nästa morgon vaknade Jeff efter att ha varit helt borta.
-Hade du en total minneslucka? -Ja.
-Visste du inte att du hade gjort nåt? -Nej, inte förrän jag vaknade.
Jag kunde inte tro det.
Hans händer och lakanen var blodiga. Killens ansikte var blodigt.
Chockad.
Panikslagen.
Och…väldigt ledsen över det som skett,
för det var inte min avsikt att låta nåt sånt hända.
-Kollade du pulsen på honom? -Jag var rädd. Nej.
Det rann blod från hans mun.
Jag hade uppenbarligen slagit honom i bröstet med knytnävarna.
MORD: STEVEN TUOMI
Det är blod överallt. Han säger att han var borta av alkohol.
Han blev överraskad.
Det var inte överlagt. Det var ingen fantasi.
Men hans djupaste begär visade sig ändå.
Det var uppenbarligen oplanerat. Han hade bokat rummet för en dag,
och behövde boka det en till för att hinna göra sig av med kroppen.
Han gick till en väskaffär,
köpte en stor koffert och tog med den till hotellet.
Han tog med sig kofferten upp på rummet och stoppade mr Tuomi i den.
Sen fick en taxi komma och hämta honom.
Enligt Dahmer sa taxichauffören:
"Du måste ha en död kropp här." Så tung var den.
Han åkte hem med Steven Tuomis kropp till farmors hus
och gjorde sig av med den i hemlighet.
Han skar av kroppsdelar, la dem i soppåsar och slängde dem i en container.
Tuomi växte upp i Upper Michigan,
i den lilla orten Ontonagon där alla kände honom.
Han var en tystlåten unge. Det var så jag kände honom.
Han var tystlåten och störde aldrig nån.
Steven Tuomi flyttade till Milwaukee i mitten av 1980-talet
och började jobba som snabbmatskock.
Sista gången nån såg honom var hösten 1987.
Efter erkännandet trodde jag på det Dahmer sa,
för han hade ingen anledning att inte säga sanningen.
Han hade inte ens skäl att berätta att han dödat honom,
för det var ett av offren där vi hade väldigt ont om bevis.
Det var Dahmers vittnesmål och ett detaljerat pusselläggande.
Det finns inget skäl att tvivla på den information Dahmer gav oss.
Efter erkännandet träffade jag familjen i Upper Michigan.
Deras son hade flyttat ner till Milwaukee för att jobba i ett mer urbant område
och ta reda på vad han ville med sitt liv. Familjen ser honom aldrig igen.
STEVEN W. TUOMI VI ÄLSKAR DIG FÖR ALLTID
Det var väldigt svårt för dem att acceptera det.
Hur kände du dig efter den gången på Ambassador?
Förskräckt.
Men sen började det igen.
Och jag ville inte att nåt sånt nånsin skulle hända igen.
Hur kändes det att det trängde genom utan att du var medveten om det?
Förvirrat.
-Kändes det som att du tappade kontrollen? -Ja, det visste jag.
Det var första mordet här. Det gick från 1978,
mordet på Steven Hicks, till november 1987 och mordet på Steven Tuomi.
Han mördade första gången när han var 18 år.
Sen gick det nio år utan fler mord.
Händelsen på The Ambassador gjorde nåt. Den utlöste nåt.
Jag ville ha mer.
Jag vet inte vad det utlöste, men nåt var det.
Mordet på Tuomi blev en vändpunkt.
Han konstaterade: "Jag förlorar kampen mot mig själv.
Jag kan inte styra det längre."
Det gav mig bara stark njutning.
Mina tankar dominerades av att göra de här sakerna.
Faran kan vara nån som ser ut som en granne.
Pa gatorna togs han för en normal person.
Han såg inte skrämmande ut.
Det fanns en seriemördare i Milwaukee.
Ingen utom Dahmer visste att en seriemördare gick lös i vår stad.
Polisen visste det inte. Ingen i staden visste det.
Efter att ha försökt motstå drifterna i många år, gav han upp.
Han blev en mördarmaskin utom all kontroll.
Tvånget var starkare än allt annat.
Det var en målmedveten drivkraft.
Mina begär var
helt klart bestialiska.
Undertexter: Jessika Johansson