Тоді я була молодою юристкою.
Мені було 20 з гаком.
Я щойно переїхала до Мілвокі.
Я жила сама та знала небагато людей.
Мені дзвонив Джеррі Бойл — мій бос.
Він сказав: «У нас нова справа, серйозна.
Сходи до відділку поліції».
МІЛВОКІ СТРІТ ЦЕНТР
Джеррі Бойл сказав:
«Це людина, яку я колись представляв.
Це хороший хлопчина. Не насідатиме на тебе».
І за його проханням я негайно поїхала
до Джеффрі Дамера.
Моя перша справа.
Ми вперше побачилися з ним
у маленькій кімнаті для допитів.
Джефф сидів біля кутка стола.
Я дуже хвилювалася,
адже я вважала, що для мене ця справа занадто складна.
Навіть бувалі офіцери поліції кажуть,
що це одна з найдивніших сцен вбивства.
Країна приголомшена жахливою історією Джеффрі Дамера.
Убивства, розчленування, канібалізм.
Шок та страх окутує всіх, коли поліція виносить каструлю,
розслідуючи найстрашніше масове вбивство в історії Мілвокі.
Я почувалася, як Кларіса Старлінг у «Мовчанні ягнят».
Він був дуже ввічливим.
Я трохи здивувалася тому,
яким приязним був Джефф.
Щоб бути хорошою адвокаткою,
потрібно бути неупередженою
та розвинути взаємну довіру.
Він називав мене Венді, а я його — Джефф.
Це нормально, Джеффе. Не варто цуратися цього.
Вам зі мною незручно?
Ні. Я мушу це зробити, тож…
Це просто так дивно, правда?
Про це важко розповідати.
Я це приховував,
таїв у собі багато років
і це…
Так.
Ніби намагаєшся підняти двотонний камінь з криниці.
Не думаю, що існує щось, що підготує
до такої жорстокості.
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
22 ЛИПНЯ 1991-ГО РОКУ
МІЛВОКІ, ШТАТ ВІСКОНСИН
Ніч була тиха.
Одна зі спекотних літніх ночей.
Я був репортером та одним з перших прибув
до квартири Дамера в ніч його арешту.
Коли я прибув і побачив лиця поліціянтів,
я одразу зрозумів, що відбувається щось серйозне.
Я зустрів знайомого поліціянта.
Його звали Боббі Рао.
Я кажу: «Боббі, це справді так?»
Він подивився на мене, похитав головою й каже: «Ще і як».
Лейтенант Рузвельт Гарелл.
Ми розслідуємо вбивство,
що трапилося у житловому комплексі у кварталі 900, на вулиці Норс 25 Стріт.
Одну людину взяли під варту.
Є велика ймовірність того, що декілька вбивств, які ми зараз розслідуємо,
можуть бути пов'язаними з цією людиною.
Біля дверей «Оксфорд Апартментс» поставили поліціянта,
якого я знав.
Ми благали його:
«Можна зробити фото у квартирі Дамера?»
Він заперечив: «Зробите фото — я втрачу роботу».
Але сказав: «Можете заглянути. Але не переступайте поріг».
Ми підійшли до дверей,
вхопилися за рамки дверей, перехилилися та зазирнули всередину.
Це була звичайна собі квартира.
Там був замотаний килим.
Ліворуч була кухня.
Праворуч була спальня й ванна.
Але найбільше виділялася
моторошна лавова лампа, що була увімкнута.
Булька опускалася й підіймалася.
Від кімнати йшла зловісна енергетика.
У ніч розкриття історії Дамера
я працював репортером у «Мілвокі Сентінел».
Я тоді був один в офісі. Було пізно.
Подзвонила Тіна Бернсайд,
що вела поліційні репортажі вночі.
Каже мені: «Джеймсе, пиши статтю дуже обережно».
Я відчував тиск від того, що редакторка стоїть наді мною й каже:
«Негайно пиши статтю».
Я відіслав її редактору, що був на нічній зміні.
Він надрукував, надіслав далі.
Пам'ятаю, як він сказав:
«Це буде найвідоміша історія, яку знало це місто».
До того як стати адвокатом,
я довгий час був прокурором у Мілвокі.
Я був по обидва боки.
Мені подзвонив мій колега з телестанції:
«Хочу поговорити про твого клієнта».
Кажу: «Про кого?» Він сказав: «Дамера.
Ми думаємо, він маніяк-убивця».
Я представляв його у 1988-му.
Він здійснив сексуальне насилля.
Я сказав: «Чекай. Потрібно передзвонити його батьку».
Я подзвонив Лайонелу Дамеру
і розповів йому те, що сказав мені репортер.
Я сказав йому що знайду когось, хто з'ясує, що сталося.
Я подзвонив Венді Петрікус,
і вона погодилася.
Спочатку я мусила побачитися з детективом Мерфі.
Тоді весь допит був під наглядом детективів.
В'ЯЗНІ ВХІД ЛИШЕ ДЛЯ ПРАЦІВНИКІВ
Коли я вперше зустрів Дамера,
він сказав лише:
«Чому просто зараз не застрелите
за мої вчинки?»
Я сів біля нього
і запевнив, що будь-яка інформація з його боку
не змусить мене симпатизувати чи навпаки ненавидіти його.
І відповідно
я не змушуватиму його зізнаватись.
Я був лейтенантом у відділі, що розслідував убивства.
Денніс Мерфі та Пет Кеннеді були першими, хто проводив допит Дамера.
Узагалі, вони щодня його допитували.
Він міг згадати кожну деталь убивства.
ВІН УЗЯВ ПОПУТКУ
Це було неймовірно.
Наскільки я пам'ятаю,
Джефф тоді був трохи напідпитку.
Я спитала в нього, чому він розповідає все поліції,
чому він іде на зізнання.
А він сказав: «Венді, вони стільки всього знайшли.
Гру скінчено. Я краще піду на співпрацю з ними».
Він уже наважився.
Тоді я сказала йому: «Джеффе, я поважаю твій вибір».
Він уже зізнався.
Я знав, що в Дамера не було захисту.
Я сказав йому: «Чого ти від мене хочеш?»
Він сказав: «Я хочу знати, чому я такий, який є».
Я сказав йому:
«Я можу знайти хорошого психіатра,
який може з тобою поговорити
й визнати тебе невинним у зв'язку з психологічним станом.
Через божевілля.
Але потрібно,
щоб лікарі підтвердили таке рішення».
Найважчим було дістати достатньо інформації,
щоб відповісти на питання лікарів.
Питання наступне: він осудний чи божевільний.
Наступні кілька місяців я проводила з ним довгий час,
щоб розпитати про жертв
та зібрати стільки інформації, скільки можливо.
АДВОКАТКА ВЕНДІ ПЕТРІКУС ЗАПИСАЛА ПОНАД 32 ГОДИНИ РОЗМОВ,
ЩОБ ПІДГОТУВАТИ ЗАХИСТ ДАМЕРА.
РОЗМОВИ ВІДБУВАЛИСЯ ВІД ЛИПНЯ ДО ЖОВТНЯ 1991-ГО РОКУ.
ЦІ ЗАПИСИ НЕ ПУБЛІКУВАЛИСЯ… ДО СЬОГОДНІ
Джеффе. Розкажіть, про що ви думали.
Я думав, що примусило мене
піти на всі вбивства.
Що мені було потрібно,
щоб заповнити порожнечу, яку я відчував.
Убивство когось та замітання слідів
не приносять тривалого задоволення
або відчуття заповнення тієї порожнечі.
Але я все ж відчував необхідність
продовжувати робити це протягом років.
Джефф хотів ідентифікувати всіх жертв,
що було незвично
для справжнього серійного вбивці.
Він не заперечував цього.
Він казав: «Так, я вбивав і вбивав.
Ось як я вбивав. І ось чому».
Здається, я не міг
нормально співчувати комусь.
Ви думали:
«Чому в мене немає звичайних почуттів?»
Я про це думав.
Спочатку я фантазував.
Усе завжди починалося з фантазій,
які врешті-решт ставали реальністю.
Його фантазії реалізувалися
у таких масштабах та місцях, про які більшість з нас би й не подумали.
Я проводив бесіду з Дамером
за запитом адвоката Джеррі Бойла.
Він спитав, чи є його психологічний стан причиною зняття відповідальності.
Я 30 років працюю судовим психологом у Мілвокі,
справа Дамера застала мене посередині кар'єри.
У мене були й інші справи, але ця була унікальна.
Що спровокувало все?
Якби ж я міг дати нормальну, зрозумілу відповідь.
Якщо щось і є причиною всього,
так це моє спотворене мислення. Я роками не мислив звичним способом.
ЛИПЕНЬ 1991-ГО
Джеффрі стриманіше розповідав про дитинство.
Я бачила фото, де він маленький зі своїм татом, Лайонелом,
і він здавався звичайною дитиною.
Вони грали з м'ячем.
Але його тата часто не було.
Він науковець, що намагався продовжити свою наукову кар'єру.
Але Джефф запевняв, що в його житті не було травм,
які б наштовхнули його на такі речі.
Його не розбещували, не били.
Єдиною річчю, про яку він розповів мені та Джеффрі Бойлу,
і яка, на його думку, вплинула на нього,
були постійні сварки його батьків.
Які проблеми виникали між батьками, коли ви були малі?
Вони не могли поладнати,
особливо мама.
Було насилля?
Лише ляпаси й удари.
-Хто кого бив? -Мама била тата.
На чиєму ви були боці?
Я намагався не займати чиюсь сторону.
Я вивчив історію його сім'ї з обох боків,
щоб побачити, чи були випадки безумства або чогось незвичного в цій сім'ї,
які могли б підказати нам,
чому Дамер став тим, ким став.
Я не знайшов нічого такого в історії сім'ї Лайонела Дамера.
З боку Джойс же,
гадаю, були лише історії з алкоголізмом.
Але з цим стикається купа сімей.
Це нічого мені не давало.
У Джеффрі був брат, що народився, коли йому було шість.
Девід.
Усю увагу тоді приділяли молодшому брату.
Тож його часто лишали на самоті.
У дитинстві,
гадаю, у Джеффа було небагато друзів.
Ніколи не бачив, щоб хтось до нього заходив.
Були лише ми з Джеффом.
Наші будинки були один навпроти одного,
тож ми просто сідали на велосипеди й перетинали дорогу.
Ми грали в м'яч, каталися на санях.
Його батько переймався тим,
що в Джеффрі не дуже йшли справи в школі.
У нього було мало друзів.
Він не контактував з дівчатами.
З якого віку ви усвідомили, що ви гей?
Десь з 13 років.
Джеффрі дізнався про свою орієнтацію
якраз коли почався пубертат,
що доволі очікувано.
Він знав, що це суперечитиме
бажанням батька та матері.
І якраз у той час він почав сексуальні експерименти з сусідським хлопцем.
Що ви робили?
Просто цілувалися,
лежали разом
у будиночку на дереві.
Мені було десь 14 чи 15.
Усе було за взаємною згодою.
Коли він став старшим, він почав емоційно відмежовуватися
від однолітків, учителів,
друзів дитинства та навіть батьків.
Я був окружним прокурором округу Мілвокі
у роки звірств Дамера.
Також я був прокурором у його справі.
Я працював на боці обвинувачення.
Коли він пішов у старшу школу,
у нього почалися сексуальні фантазії.
Однією з них був секс з людиною,
яка повністю підкорялася йому.
Він мав жорстоко примушувати її підкорятися.
Коли ви вперше захотіли зробити таке з людиною?
-Маю на увазі фантазії. -Так.
Мабуть, десь у 18 років.
Він часто фантазував про бігуна, що часто пробігав повз його будинок.
Він уявляв, як би він виглядав без футболки.
Він хотів зайнятися з ним сексом, його тягнуло до цього чоловіка.
Але він не знав, як наблизитися.
Тож він вирішив вирубити його в лісі й зайнятися з ним сексом,
поки він непритомний.
Він не хотів його вбивати.
Він хотів відчути, пообійматися, дослідити його тіло.
Його не вабили стосунки.
Його не вабила особистість.
Його вабило
підтягнуте, спортивне тіло. Цього він хотів.
Він вирізав собі биту, якою мав вирубити чоловіка.
Він сховався за деревом.
Але саме той бігун тоді не пробігав там,
тож він полишив цю ідею.
Це була перша жорстока фантазія Дамера.
Зробити це з чоловіком, що пробігав його районом.
ЛИПЕНЬ 1991-ГО
Телеканал WTMJ TV.
Цілодобовий вісник новин Мілвокі.
Ранкові новини четвертого каналу новин.
Моєю першою можливістю поділитися новиною зі світом
став прямий репортаж на ранковому випуску новин.
Усім доброго ранку. Жахливі новини сталися вночі в Мілвокі.
Поліція Мілвокі виявила моторошну сцену у квартирі одного будинку.
Те, що я процитував, нажахало ведучих станції.
Майку, Джуліє, поліція прибула сюди посеред ночі
й виявила квартиру, переповнену частинами людей.
Ці люди стали жертвами масового вбивства з сексуальним мотивом,
учиненого мешканцем цієї квартири.
Наприкінці трансляції я очікував запитань.
Ведучі завжди ставлять якісь питання.
Тіла розчленовували,
інформацію збирають по частинах,
тож важко буде з'ясувати, хто став жертвою.
Вони мовчали.
Потім я спитав їх: «Що сталося? Чому ви не ставили запитань?»
Вони кажуть: «Ми були так шоковані, що не придумали питання».
Я бачив місце злочину,
адже як репортер я хотів побачити, що там.
Там ніде було пройти.
І так тривало днями.
Люди були шоковані. Вражені. І не могли відвернутися.
Ви не уявляєте жахливість того, що трапилося.
Я боялася.
Я була схвильована.
Я хотіла правильно виконати роботу.
Коли ваші батьки розлучилися?
Коли мені було 18.
У 1978-му році.
Запевнити його в тому, що я не сиділа там з осудом
було найважливіше.
Я мала пройтися по всьому,
адже матеріалу було багато.
Надзвичайно важливим було заробити його довіру.
У мами й тата були свої проблеми.
Я ніяк не міг змінити ситуацію,
тож я намагався
піти своїм шляхом і знайти власне щастя.
А шлях я вибрав не той.
ЛИПЕНЬ 1991-ГО
СТАРША ШКОЛА МІСТА РЕВІР
Дамер щойно закінчив старшу школу.
Його батьки розлучалися,
а Дамер був сам у будинку в Беті, штат Огайо.
Його матір вигнала батька.
Батько переїхав до мотелю.
Не повідомивши батька,
його матір вирішила, що з неї досить.
Тож вона несподівано забрала брата й пішла.
Не думаю, що батько знав,
що матір Джеффа поїхала у Вісконсин.
Джеффрі ніколи не казав: «Мене покинули батьки».
Однак, гадаю, він відчував, що це таке.
Після її переїзду до Чиппева-Фоллс, ти з нею не говорив?
Ні.
Як ти тоді почувався?
У мене була депресія.
Було самотньо й нудно.
Я був спантеличений.
Удома нікого не було.
Я побачив, як хтось бере попутку.
І я подумав, що було б добре мати співрозмовника
та когось, хто б зайнявся зі мною сексом.
18 ЧЕРВНЯ 1978-ГО РОКУ
ТРИ ТИЖНІ ПІСЛЯ ВИПУСКНОГО
У 1978-му році
Стівен Гікс попуткою добирався на рок-концерт.
Що завжди цікавило Джефрі,
то це тулуб, статура,
будова тіла та привабливість особи.
Це було рушійною силою його потягу.
Оце мене приваблювало.
Статура.
Лише міцна статура.
Це було причиною.
Стівен Гікс брав попутку й не мав на собі сорочки,
і Джефф сказав мені: «Це було неймовірно. Я про це й міряв.
Я можу втілити мірю в життя».
Джеффрі подумав:
«Яка чудова можливість. У мене є машина, пустий будинок.
Побачимо, чи зможу я затягнути його в будинок».
Він зупинився, заговорив з ним і сказав:
«У мене вдома є пиво та канабіс.
Хочеш розділити їх зі мною?»
Стівен Гікс погодився.
Пан Гікс не був геєм.
Сексу в них не було.
То ви нічого з ним не зробили?
Ні.
Я трохи з ним поговорив і відчув,
що йому це не цікаво.
Тож я не намагався нічого зробити.
Добре.
У якийсь момент Стівен Гікс сказав Джеффрі:
«Мені треба йти. Я більше не можу тут бути.
Люди шукатимуть мене».
Джефф був проти.
Тоді вперше
у мене було бажання контролювати когось.
Я втратив почуття
і вирішив
зробити це, був він геєм чи ні.
Мені було байдуже.
Дамер взяв гантелю зі спортивного спорядження
і вдарив Стівена Гікса по голові.
Не знаю точно, чому вдарив його. Просто хотів залишитись з ним на довше.
Тоді Ствіен був непритомний,
а Джеффрі скористався штангою, щоб задушити Стівена.
Я подумав, як чудово було те,
що я тоді робив
з іншою людиною.
Мене шокувало те,
що я до цього дійшов.
Я відчував схвилювання,
відчував контроль,
але все це змішалося зі страхом.
-Що ви зробили з його тілом? -Нічого.
Просто сховав під…
під будинком, у підвалі.
-Спускалися подивитися на нього? -Один раз.
Просто подивився на нього.
Про що думали, коли дивились на нього?
У мене була божевільна цікавість дізнатися,
який вигляд має мертва людина.
Цікавість змішана зі страхом.
Після цього
в нього з'явилася тривожність, паніка.
«Що робити з тілом? Як мені позбутися його?»
Я почав його розчленовувати й так далі.
Я дещо пам'ятаю про нього.
Я відрізав спочатку ноги, потім руки й голову.
Ви торкалися його знову?
Мабуть, так.
Печінку й серце.
Він якийсь час тримав голову окремо.
Він мастурбував на частини тіла.
Вас узагалі хвилювало, чому ви тоді відчували таке задоволення,
коли у 18 років мастурбували на нього?
Я зараз взагалі не розумію, чому.
Мене просто це збуджувало.
Але я це зробив.
Скільки ви тримали його вдома?
Не знаю. Годин шість.
Найбільше задоволення він отримував від того, що робив з тілом після.
У нього був розлад сексуальної поведінки.
Намагаючись довести, що він божевільний,
один з наших експертів багато це досліджував.
Я судовий психіатр.
Я був залученим експертом у справі Джеффрі Дамера.
Я експерт з парафілій, що простими словами —
розлади сексуальної поведінки.
Коли в сексуальній поведінці людей виникає щось дивне.
Діагнозом пана Дамера була некрофілія.
Некрофілія — це стан,
у якому особа
дуже збуджується
від сексу з особою, яка вже померла.
Отже, ось труп.
Ось Джеффрі.
Десь о третій ночі він вирішує позбутися тіла
та викинути його в ущелину,
що знаходилася за кілька кілометрів від нього.
Він помістив частини тіла у сміттєві пакети,
і дорогою його зупинила поліція, адже він перетнув роздільну лінію.
Його протестували на алкоголь. Він пройшов тест.
Офіцер взяв ліхтарик і посвітив на заднє крісло,
де був сміттєвий пакет з мертвим тілом Гікса.
Поліціянт спитав, що там. Джефф каже: «Сміття. Батьки розстаються.
Я не міг заснути, тож вирішив викинути сміття».
У тебе позаду тіло людини, яку ти щойно вбив,
а ти розмовляєш з офіцером поліції. Тобі 18 років.
Дамер знав, що на кону й спокійно сказав:
«Я їду викидати сміття». І поліціянт повірив йому.
Хоч він і побачив пакети, він не перевірив їх.
Джеффрі зміг переконати офіцера.
Після цього він дізнався, що вміє маніпулювати.
Він дізнався, що може щось сказати й вийти сухим з води.
Він розвернувся й повернувся до будинку.
Він знайшов гальванізовану трубу, десь 60 сантиметрів завдовшки,
і запхав туди пакети.
Він виїхав на міст через річку
й викинув решту особистих речей пана Гікса.
А також ніж,
яким він розчленовував тіло на частини.
Тато жив у готелі,
тож кілька місяців я жив зовсім сам.
Коли ваш тато був у готелі,
скільки разів ви говорили?
Може, раз чи два на тиждень.
Його тато та Шері — майбутня мачуха,
повернулися додому.
У холодильнику майже не було їжі.
Усюди валялися пляшки.
Усе мало такий вигляд, ніби його сину було непереливки.
Його тато був стурбованим,
тож він повернувся.
Після цього, кажете, ви повернулися в Огайо?
Десь на три місяці.
Я там багато пив, тож оцінки були не дуже.
Гадаю, тато його повіз у штат Огайо.
Він сильно пив. За це його виключили.
Його батько та мачуха
вирішили віддати його до армії.
Мене відправили на базову підготовку.
Тоді на тренування з медицини.
Він сказав мені,
що навчився ідентифікувати органи
під час військового вишколу.
Джеффрі Дамера вигнали за пияцтво.
Я знову сильно напивався,
тож мені довелося повернутися в Огайо.
З іншими людьми.
Коли він повернувся й прийшов додому через три роки,
пакети з частинами тіла Стівена Гікса…
Вони досі лежали там.
Джеффрі Дамер розкидав залишки Стіва Гікса
на території лісу в пів гектара, якими володіла його сім'я.
Він був хорошим хлопцем, що просто розчинився в повітрі.
Уявіть, що батьки дізнаються про це аж у 1991-му році.
Їхній син зник у червні 1978-го року.
Тринадцять років
ця сім'я не знала, що сталося з їхнім сином — Стівеном Гіксом.
ТЕМА: ЗНИКЛА ОСОБА/УБИВСТВО
ЖЕРТВА: СТІВЕН МАРК ГІКС
АРЕШТОВАНІ: ДЖЕФФРІ Л. ДАМЕР
УБИВСТВО: СТВІЕН ГІКС
Мене це непокоїло.
Як проявлялося ваше занепокоєння?
Що ви відчували?
Сильну провину.
Нерішучість щодо того, чи варто мені
зізнатися.
Мені не вистачило сміливості.
Про що ви думали?
Ну, я знав, наскільки це жахливо.
Я більше не хотів, щоб таке траплялося в моєму житті.
СЕРПЕНЬ 1991-ГО
Під час розмови з Джеффрі Дамером
ми говорили про членів сім'ї,
а Джефф сказав: «Не втягуйте в це мою сім'ю».
Каже: «Мої батьки не знають нічого про мої вчинки».
Я сказав Лайонелу,
батькові Джеффа,
про вбивства, і він був шокований.
Він не міг зрозуміти, як його дитина могла так учинити.
Як відреагувала його сім'я?
Можу сказати лише, що відреагувала так,
як і відреагувала б будь-яка сім'я.
Вони в сильному відчаї.
Вони відчувають жахливу провину
перед жертвами та їхніми сім'ями.
І, звісно, їм дуже шкода за сина.
У них хороша, чудова сім'я.
Його батько, Лайонел, просто чудова людина,
і йому боляче так само, як і всім нам.
ГОЛОС ЛАЙОНЕЛА ДАМЕРА
Я люблю його. Я не знав, що він був таким хворим.
І я, як і завжди,
підтримуватиму його в думках і молитвах.
Детективи дозволяли йому палити й пити стільки кави, скільки він хотів.
Вони тримали його спокійним та зібраним,
і, гадаю, без цього всього ми б не отримали всю історію.
Адже щоб отримати ці дві речі,
він хотів говорити все більше й більше.
Розумієте, важко переживати ці почуття та думки знову.
Знаю, що це важко. Якщо втомилися, скажіть мені.
-Ви розумієте, чому… -Так.
Розмови про це та аналіз усього цього
показує мені,
яким спотвореним було моє мислення.
З розвитком наших стосунків
він ставав усе більш охочим
розповідати різні деталі
кожного вбивства.
Іноді я почувалася його матір'ю.
Інколи він був мені як брат.
Інколи я почувалася його психологинею.
Ви намагалися вступати в стосунки?
Ні. Не сказав би.
Чому ні?
Ну, через ситуацію вдома.
Я не міг вступати в стосунки там,
де на той момент жив.
Батько Джеффа запропонував переїхати до бабусі, що він і зробив.
Коли я розповів його бабусі, Кетрін,
що він накоїв і чим займався,
вона почала ридати.
Вона не вірила.
Вона казала, що не хоче слухати про це.
І вона не хотіла знати, що відбувалося в підвалі будинку.
СЕРПЕНЬ 1991-ГО
СІЛЬВЕР СПРІНГ ДРАЙВ
Тоді я переїхав.
У Вісконсин,
щоб допомогти бабусі.
Йому сказали: «Чому б тобі не поїхати до бабусі?
Там здорова атмосфера. Бабуся вже стара. Їй потрібна допомога.
У тебе буде нове життя в новому місті».
Джеффрі казав, що дуже любив свою бабусю.
Джеффрі казав,
що його бабуся була ідеальною.
Із Саус-Сайд, Мілвокі.
Релігійна, турботлива.
Чудова людина.
І в такому середовищі виріс його батько — Лайонел Дамер.
Вона завжди підтримувала й любила Джеффа.
З батьками він не був настільки ж близьким.
МІЛВОКІ ВЕСТ-АЛЛІС
Його бабуся жила у Вест-Аллісі, околиці Мілвокі.
БУДИНОК БАБУСІ
Я допомагав їй з роботою по дому та на подвір'ї.
Коли Джеффрі переїхав, вона не вимагала від нього багато.
Я не певен, чи знала вона про його гомосексуальність.
Але Джеффрі знав,
що якби вона знала, вона б ставилася не так добре.
Тоді викриття того, що ти гей, було іншим.
Для нього це було важко. Він казав: «Мені не подобається, що я гей».
Я дійсно намагався
змінити спосіб власного життя,
змінити свої бажання.
Позбутися
своєї гомосексуальності.
Будь-яких цинічних думок.
Я почав постійно ходити з бабусею до церкви.
І намагався придушити
будь-які сексуальні потяги.
Гадаю, він дійсно почав змінюватися.
Він читав Біблію.
Вони часто вечеряли разом.
Моя бабуся щонеділі ходила до церкви.
До якої церкви вона ходила?
Протестантської.
Він ходив до церкви. Він молився, що знайде шлях
боротися з цими патологічними сексуальними бажаннями.
Саме в той час
він намагався створити замінники, щоб не вбивати людей.
Я гуляв торговим центром «Саусрідж»
і побачив манекен.
Він привернув мою увагу.
Я захотів цей манекен, тож я…
зайшов у магазин.
Там нікого не було.
Я пробув там до закриття.
-Сигналізація не спрацювала? -Ні.
Я роздягнув манекен,
замовив таксі додому,
і зберігав манекен
у гаражі бабусиного дому.
Я трохи розважався з ним після…
я роздягав і одягав його.
Уявляв, що він людина.
Він лежав з ним, мастурбував на нього,
що не викликало таких почуттів, як справжня людина.
Його це розчарувало.
Безликий манекен з торгового центру не задовольняв його.
Що один-два тижні бабуся натикалася на нього.
Вона вивішувала речі, які прала для мене.
-Справді? -Так. Вона запитала, що це?
Де ти його взяв?
Я вигадав якусь історію, що знайшов його…
У магазині були зайві манекени на продаж.
Гадаю, вона подзвонила тату, тож я вирішив позбутися манекена.
Я відніс його в підвал,
розтрощив та викинув у смітник.
Я бачив близько 20 серійних убивць.
Не всі сексуальні маніяки, але більшість.
Також я бачив купу масових убивств,
тож окружні прокурори звернулися до мене,
щоб я оцінив пана Дамера.
Я зустрівся з ним через три дні, а пізніше давав показання в суді.
Що мене вразило в Джеффрі Дамері,
так це те, що в порівнянні з іншими вбивцями, він одразу визнав провину.
Наскільки я зрозумів, він не намагався нічого приховати.
Я все ж вважаю, що він хотів знайти тимчасове рішення.
Але коли Дамер намагався уникати алкоголю,
коли намагався уникати сексу з геями
через релігійні переконання,
у нього стався безпрецедентний випадок,
коли хлопець у бібліотеці підкинув йому записку
з пропозицією відсмоктати йому в туалеті.
Я був у бібліотеці Вест-Алліса,
сидів собі й читав книгу.
Цього я точно не очікував.
Я просто посміявся з цього. Я думав:
«Це жахливо,
це зло намагається змусити мене оступитися».
Розумієте?
Я не бачив його обличчя.
Ви позбулися цих бажань, коли почали ходити до церкви,
але вони повернулися з новою силою?
Гадаю, саме це їх спричинило.
Через це він почав думати про гей-секс ще більше.
Він усвідомлював, що має шанс.
Тож у цьому сенсі це відкрило йому світ.
І настав час, коли він втратив пильність.
ШОКОЛАДНА КОМПАНІЯ «АМБРОЗІЯ»
Джеффрі Дамер отримав роботу.
Він перемішував шоколад
на шоколадній фабриці «Амброзія».
Він працював у нічну зміну.
Ця робота дозволяла йому
ходити гуляти на вихідні.
Принаймні я мав роботу, яка дозволяла прожити.
Можна було щось робити у вільний час.
З'явилося особисте життя.
Я знову почав випивати,
ходити в книгарні.
Я довідався, де є гей-бари та почав ходити туди.
Я шукав живого спілкування.
Когось, з ким можна переспати.
Чоловіка, над яким я б мав повний контроль
і з яким міг би робити що завгодно.
Я шукав чогось справжнього,
а не підробку, як манекен.
Це була моя мрія.
Трохи до того, як мене почало заносити…
Я просто перестав пручатися.
Я знав Джеффрі Дамера
та кількохйого жертв.
Після викриття правди
кілька людей у барах казали: «Я його пам'ятаю».
Звісно. Ми пам'ятали. Мілвокі — маленьке місто.
Це було у 1980-х.
Тоді життя геїв у Мілвокі процвітало.
Не так,
як у Чикаго, Нью-Йорку чи Лос-Анджелесі,
але для такого міста, як Мілвокі,
усе було класно.
Ми веселилися, як могли.
Ми розважалися майже щоночі
і в нас завжди щось відбувалося.
Ти міг бути собою.
У тебе була свобода.
Тобі було зручно.
Ми могли нарядитися й піти в бар.
У барах була чудова музика.
Люди завжди хотіли танцювати.
Усі гей-бари розташовувалися в центрі міста.
Усі бари були десь у радіусі восьми кварталів один від одного.
Можна було легко змінювати місце.
Ми просто були тими, ким є.
Ми приймали себе.
Багато з нас було чудовими людьми.
Я все життя прожив у Мілвокі
й з дитинства брав участь у громадському житті.
У той час я працював оглядачем та журналістом у Мілвокі.
Тут вів свою діяльність Дамер.
Він ретельно обирав місця.
Демографія, клієнти,
місцеперебування.
Це були темні вулиці.
Не ті місця, де люди могли б спокійно припаркувати машину.
Відсутність відкритості дозволяла Дамеру
з легкістю бути хижаком у таких місцях,
адже ніхто не знав справжніх імен тих, хто збирався тут.
Геї часто приховують своє друге життя від роботи, жінок та дітей
під покровом ночі.
Голова Спілки геїв каже, що стосунки між геями
часто таємні.
Геї здавна відвідують лазню.
РИМСЬКІ ЛАЗНІ
До 1970-х та 19080-х
вони використовувалися геями як місця, де можна зустрітися й зайнятися сексом.
Можна було піти до лазні,
роздягнутися догола та спокійно розгулювати там.
Якщо хочеш когось, робиш те, що хочеш.
Усе було анонімним.
Можна було нікого не знати. Люди просто хотіли зайнятися сексом.
ДОЛАРОВІ ШАФКИ ЩОПОНЕДІЛКА
Найпопулярнішою лазнею в Мілвокі була «Клаб Бес».
«КЛАБ МІЛВОКІ БЕС»
Вона була на другому поверсі з виходом на провулок.
На жаль, туди також любив заходити Джеффрі Дамер.
Він зустрічався з людьми в лазні, щоб переспати з ними.
Однак Дамер не хотів бути пасивом.
Джеффрі хотів керувати процесом.
Дамер почав приносити в лазні наркотики.
Пам'ятаєте, який наркотик приносили?
Триазолам.
Від чого вам його виписали?
Від проблем зі сном.
Я працював у другу зміну.
Це давало вам відчуття контролю?
Ну, я міг довше не відпускати людей.
Я міг просто лежати з ними,
не відчуваючи тиску робити те, що вони хотіли.
Там не було ніяких…
Вони нічого від мене не вимагали.
Я міг насолоджуватися перебуванням з ними.
Ви думали, що вони відчувають?
Так, здається, але тоді мені було байдуже.
Я хотів робити те, що заманеться.
Мені було байдуже.
Це розв'язало проблему з тим, що люди йшли від нього,
і він міг лежати з ними довше,
чого він спочатку й хотів.
Вони були непритомні. Не могли захиститися.
Вони вступали в сексуальні контакти не за своїм бажанням.
У якийсь момент він перестарався з дозою,
і коли власник лазні не міг розбудити хлопця,
він викликав швидку.
ЛАЗНЯ З РОЗДЯГАЛЬНЕЮ
Тоді пішли чутки: «Не пускайте Дамера в лазні».
Поліція не розслідувала це як зґвалтування
чи сексуальне насильство,
навіть як просте правопорушення.
Вони просто сказали власнику лазні
повідомити їх, якщо він повернеться й не пускати його.
Думаю, вони не приймали того, що чоловіка можуть зґвалтувати.
ПОВСЯКДЕННИЙ ОДЯГ ЗАБОРОНЕНИЙ
На ньому була мітка. Він більше не міг туди ходити.
Це задовольняло тебе?
Тобто доставляло справжнє задоволення?
Ні.
Я не контролював їх.
Я хотів повного контролю.
І так не міг його отримати.
21 ЛИСТОПАДА 1987-ГО РОКУ
ДЕВ'ЯТЬ РОКІВ ПІСЛЯ ВБИВСТВА СТІВЕНА ГІКСА
Однієї ночі Джеффрі гуляв
і зустрів Стівена Тумі.
Він хотів провести з ним ніч,
а це було важко зробити в будинку його бабусі.
Тож вони зняли кімнату в готелі «Амбасадор».
Багато випили.
І провели разом ніч.
Наступного ранку
Джефф прокинувся
після відключки.
Ви повністю відключилися?
-Так. -Ви не знали, що щось зробили?
Ні. Поки я не прокинулася вранці.
Я не міг повірити.
Руки в крові. Простирадла в крові.
Обличчя цього хлопця було в крові.
Я був у шоку.
Я запанікував.
Та…
мені було дуже шкода,
адже я не хотів робити нічого такого.
Ви перевіряли його пульс?
Я злякався. Тому ні.
У нього з рота текла кров.
Схоже, я бив його кулаками в груди.
УБИВСТВО: СТІВЕН ТУМІ
Кров була всюди. Він каже, що був у алкогольній відключці.
Він цього не очікував.
Тож наміру вбити не було. Це не була його фантазія.
Але його потаємне бажання вирвалося назовні.
Він точно цього не планував, адже заселився на один день,
тож він доплачував за другий, щоб виграти час і позбутися тіла.
МОТЕЛЬ «АМБАСАДОР»
Він вийшов, пішов до камери схову,
узяв велику валізу та поніс у готель.
Він приніс валізу в кімнату
й засунув пана Тумі в неї.
Потім він викликав собі таксі.
Дамер процитував слова водія:
«У вас там, певно, труп». Валіза була важкою.
Тоді він приніс тіло Стівена Тумі до будинку його бабусі
й таємно позбувся його.
Він розрізав частини тіла, поклав у пакети
та викинув у смітник.
ЛИСТОПАД 1987-ГО
Тумі виріс на Верхньому півострові Мічигану
у містечку Онтанагон, де його знали майже всі.
Він був тихою дитиною. Я його запам'ятала таким.
Він був дуже тихим, нікого не турбував.
Стівен Тумі переїхав до Мілвокі десь у середині 1980-х
і влаштувався кухарем.
Востаннє його бачили восени 1987-го.
Після зізнання, я вірив кожному слову Дамера,
адже в нього не було причин щось приховувати.
Він міг не казати нам, що Стівен був жертвою,
адже на нього в нас було мало доказів.
Дамер же детально розповів про нього.
У нас немає причин не вірити фактам, які давав нам Дамер.
Після зізнання, я зустрівся з родиною Тумі у Верхньому Мічигані.
Їхній син переїхав у Мілвокі, щоб отримати роботу в більшому місті.
Він хотів зрозуміти, чого хоче від життя.
Його сім'я більше його не бачила.
СТІВЕН В. ТУМІ НАВІКИ В НАШИХ СЕРЦЯХ
Гадаю, їм було дуже важко це сприйняти.
Як ви почувалися після випадку в «Амбасадорі»?
Я був нажаханий.
Але потім усе почалося знову.
Я ніколи не хотів, щоб щось подібне траплялося.
Як ви сприйняли те, що це трапилося попри те, що ви були непритомні?
Я був спантеличений.
Відчували, що починаєте втрачати контроль?
Так, знав, що починаю.
Перший випадок різанини був у 1978-му році,
він зарізав Стівена Гікса, тоді в листопаді 87-го
він убив Стівена Тумі.
Перше вбивство трапилося, коли йому було 18 років.
Тоді він дев'ять років не вбивав.
У «Амбасадорі» щось сталося. Там мене перемкнуло.
Я захотів ще.
Не знаю, який перемикач перемкнувся, але це сталося.
Для нього вбивство Тумі стало поворотним моментом.
Він нарешті подумав: «Я програю битву з собою.
Більше я себе не контролюю».
Це дало мені сильне задоволення.
Думки про ці звірства заполонили мій розум.
Небезпека може прийти від того, хто має зовсім звичайний вигляд.
Він ходив вулицями, як звичайна людина.
Він не був страшним.
У Мілвокі живе серійний убивця.
Ніхто, окрім Дамера,
не знав, що в нашому місті розгулює серійний убивця.
Поліція просто не знала. Ніхто в нашій громаді не знав.
Після років пручання цим поривам, віг просто здався.
Він став неконтрольованою машиною для вбивств.
Бажання було сильнішим за будь-що.
Це була сила, спрямована лише на одне.
Мої
бажання
були звірячими.
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль