Poté, co Dahmer zabil poprvé,
devět let nikoho nezabil.
Ale po téhle přestávce se probudí v hotelu Ambassador vedle mrtvoly.
VRAŽDA: STEVEN TUOMI
Pak se mu stalo něco, čemu říkám převrácené náboženské obrácení.
Začal si říkat: „Možná ďábel existuje a mým osudem je konat jeho dílo.“
Začal se oddávat bizarním zaklínadlům.
Začal se ztotožňovat s filmy, které…
VYMÍTAČ ĎÁBLA III
…naznačovaly, že existují zlé síly.
Návrat Jediho byl jedním z nich.
Ztotožňoval se s císařem.
Chtěl ovládat mysl.
Měl žluté oči.
A tak si Jeff koupil žluté kontaktní čočky.
A než si večer vyšel ven,
nasadil si ty žluté čočky.
Hecoval se tím, že se snažil napodobit ďábla nebo zlého člověka
a mohl si tak splnit své představy.
Lidi chodí na krvavé horory…
aby v nich viděli náznak toho, co v těch filmech je.
Jediný rozdíl je v tom, že já jsem to fakt dělal.
DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
Můj vztah s Jeffem se časem rozvíjel.
Postupně jsem poznala jeho různé stránky.
Sužoval ho vnitřní spor.
Dlouhou dobu žádnou vraždu nespáchal.
Ale poté, co potkal Stevena Tuomiho, nad sebou ztratil kontrolu.
Stál na tenkém ledě.
Ve kterém okamžiku
ses těmto pocitům zcela odevzdal
a nesnažil se nic změnit?
Po Ambassadoru.
Pak se to všechno rozjelo.
Posléze se dostal do bodu, kdy překročil jakýsi okraj srázu a už nebylo cesty zpět.
A o čtyři roky později vedlo tohle nebezpečné chování k jeho zatčení.
22. ČERVENCE 1991
Něco takového jsme v Milwaukee nikdy nezažili.
V mé reportérské kariéře to byl neskutečný okamžik.
V noci 22. července 1991…
vyrazili strážníci milwaucké policie na běžnou obhlídku města.
Projížděli ve svém služebním voze jen kousek od Dahmerova bytu
a v ten moment je zastavil Tracy Edwards.
Tracy měl na sobě boxerky
a ze zápěstí mu viselo pouto.
Policisté s ním mluvili
a on jim začal vykládat zvláštní příběh
o tom, kde právě byl.
O jednom divným bělochovi,
se kterým byl právě ve styku.
Dahmer si svoje oběti vybíral podle určité stavby těla.
Nabízel jim peníze a oni ho nechali, aby si je fotil.
DETEKTIV
A říkal: „Musíš ke mně do bytu.“
Tu noc Tracy Edwards souhlasil jít s ním do jeho bytu.
Tracy je především fajn chlapík…
OBHÁJCE
…a hlavně měl selský rozum.
Řekl nám, jak se tu noc Jeffrey choval.
A najednou mu došlo,
že tam nepřišel kvůli fotkám.
Přišel tam kvůli něčemu horšímu.
Když byli v ložnici,
Dahmer mu dal jedno pouto
a Edwards uhnul, aby mu nemohl dát to druhé.
Pak Jeffrey pustil ten film Vymítač ďábla III.
Dahmer se začínal dostávat do filmu, takže ho to druhé pouto nezajímalo.
Začal se šíleně pohybovat.
Seděl na židli, houpal se sem a tam
a vydával divný zvuky.
A mluvil jako v jazycích.
Tracy začal dělat, jako že jsou kámoši.
Věděl, že musí utéct, nebo ho zabije.
Řekl jsem mu, že musím na záchod. A když jsem šel kolem něj, uhodil jsem ho.
Pak jsem utíkal ke dveřím a Bůh musel stát při mně,
protože tam měl osm různých zámků a já vybral ten správný.
Tracy zamával na policejní jednotku.
Nejdřív chtěl jen sundat to pouto.
Nemyslím si, že jim chtěl říct,
jak to pouto dostal.
Byla jiná než ta, co používá milwaucká policie.
Jejich klíče na ně ani nefungovaly.
Tak šli zpátky do bytu pro klíč a taky prošetřit situaci.
VYSLECHLI JEFFREYHO
Když Dahmer otevřel dveře, byl opilý.
Pustil policisty dovnitř.
Policisté zkontrolovali ložnici
a pod postelí našli nůž,
kterým Dahmer Tracymu vyhrožoval.
Tracy Edwards zmínil, že mu Dahmer řekl,
že má v ledničce hlavu nebo hlavy.
Policista ji otevřel,
uviděl tam hlavu hledící směrem vzhůru
a zakřičel.
Doslova zakřičel.
Nakonec odešel do důchodu, ale pořád se mu o tom zdálo.
Neunesl to.
Dahmera vzali do vazby.
Odvezli ho na policejní ředitelství.
Když jsem dorazil na místo a viděl poručíka z noční směny
Roosevelta Harrella, stručně popsal situaci a nevěřícně kroutil hlavou.
Byl to velmi malý byt, ale s velkým množstvím důkazů.
Místo činu bylo hrůzostrašné.
V bytě měl nářadí,
jako pilky na železo, šroubováky
a další nástroje, které používal,
když ty oběti pitval.
Čekal jsem zcela běžné místo činu. Když jsem přijel,
policista mě vzal do Dahmerova bytu.
Forenzní patologové jsou na trauma zvyklí,
ale tohle bylo něco jiného.
Když jste se rozhlédli kolem, byl na lidech vidět ten strach.
A za ta uplynulá léta
jsem dospěl k tomu,
že v tom momentu
jsem se setkal se zlem.
A nedokážu to popsat,
ale je to pocit lidské zkaženosti.
Když jsme procházeli různými zásuvkami a nádobami,
neměl jsem pocit, že pracuji na místě činu,
ale že demontuji Dahmerovo muzeum.
Bylo jasné, že Dahmer sbíral
některé části těla těch, které zabil.
Vyschlé genitálie, lidské vlasy…
Našli jsme plastové tašky,
které obsahovaly lidské tkáně.
Dokázal jsem identifikovat
lidské srdce
a další druhy kosterní svalové tkáně.
A v ložnici byly tři neporušené kostry
bez hlavy.
A 11 lidských lebek.
A pak mi najednou došlo,
že v Milwaukee je sériový vrah.
Bylo to tak extrémní.
Až k neuvěření.
Ale bylo to k uvěření, protože jsme měli důkazy.
Když jsem byl v ložnici,
všiml jsem si modrého plastového sudu.
A když jsem s ním pohnul a zatřásl,
zazněl šplouchající zvuk a byl těžký.
Tak jsem zavolal chemiky,
aby ho odstranili, kdyby v něm byla nějaká chemie
nebo jiný nebezpečný materiál.
Druhý den ráno jsem jel na policejní ředitelství…
POLICEJNÍ SPRÁVA MILWAUKEE
…abych zjistil, co Dahmer řekl.
MUŽ PŘIZNÁVÁ MRZAČENÍ
Začali jsme procházet časovým rámcem.
A to začalo několik týdnů,
nebo spíš měsíců vyšetřování.
Jeho advokát mu radil, aby nic neříkal, ale každý den se tohoto práva vzdal.
Byli jsme ve věznici
a on procházel z paměti každou obětí a vracel se zpátky v čase.
Jo, svoje pocity jsem si vždycky nechával pro sebe.
Takže je to pro mě nová zkušenost.
Zdá se, že jsi ke mně otevřený.
Jde to čím dál snadněji.
Můžeš mi odpovědět na to, co tě přimělo je zabít?
Myslím, že tou hnací silou bylo moje abnormální sexuální puzení.
Neustálý pocit prázdnoty
a to, že jsem v životě nenašel nic,
co by mi dalo skutečný pocit štěstí, klidu nebo naplnění.
Pořád jsem hledal něco víc.
22. ČERVENCE 1991
17. LEDNA 1988
OSM TÝDNŮ PO VRAŽDĚ STEVENA TUOMIHO
Jednou večer jsem šel ven
a potkal jsem… asi to byl indián.
Jen tam tak stál a prý čekal na autobus.
- Pamatuješ si, jak se jmenoval? - Ne.
V lednu 1988 si Jeffrey vyšel ven. Tenkrát ještě bydlel u babičky.
Potkal Jamese Doxtatora, kterému bylo 14 let.
Stál na zastávce před gay barem.
Dahmer mu nabídl jít s ním k jeho babičce.
Doxtator si řekl svou cenu, což bylo 50 dolarů za sex.
- Kde byla babička? - Byla nahoře, tvrdě spala.
Zeptal jsem se ho, jak dlouho může zůstat.
A on řekl: „Nejpozději brzy ráno.“
A už se blížilo brzy ráno.
Dobře.
A co ti šlo hlavou?
Já…
Chtěl jsem si ho nechat. Tak se to dá popsat nejlíp.
Namíchal mu nápoj s prášky na spaní, aby ho uspal.
Dával pět až sedm prášků do kávy, možná s trochou alkoholu.
Moje myšlenky v té době nebyly myšlenky rozumného člověka.
Byl bych radši, kdyby zůstal naživu,
ale uškrcení byl způsob, jak si ho udržet.
Někoho zabil a tělo nechal nahoře ve svém pokoji.
Babička ráno vstala a Jeffrey šel dolů, aby s ní posnídal.
Tělo je nahoře v ložnici.
Jeffrey si pokecal s babičkou a poslal ji do kostela.
Naprosto se odpojil.
Mrtvolu Doxtatora schovával
zhruba týden v babiččině sklepě s ovocem.
A když byl sám doma,
tělo vytáhl ven a sexuálně ho využíval.
Mrtvoly, figuríny a lidé v bezvědomí
mají společné to,
že nic nepožadují,
nestěžují si
a neodchází.
A to je pro Dahmera zásadní věc.
Osamělejšího člověka, než byl Jeffrey Dahmer, jsem nikdy nepoznal.
Zeptal jsem se ho: „Jeffrey, máš přátele?”
„Ne.“
„Už jsi byl s nějakým klukem v kině?“
„Ne.“
„Už jsi byl někdy na párty?“ „Ne.“
Neměl přátele, tak s nikým nemluvil.
On byl jen skořápka lidské bytosti.
Neměl smysl pro nic jiného, než uspokojit touhu
mít sex s mrtvolou nebo s člověkem v bezvědomí.
Tahle situace mě přinutila podívat se na to, jak jsem žil, jinak.
Tenkrát jsi to neviděl?
Možná jsem to viděl, ale rozhodl jsem se to ignorovat, pohřbít,
potlačit to pod tlakem, který mě hnal.
Jeffrey se velmi zajímal o anatomii.
Tento zájem se u něj projevil už ve třetí, nebo čtvrté třídě.
Když jsme byli s Jeffem malí kluci, chodili jsme často do lesa.
A často jsme narazili na kosti.
Projevoval zvláštní zájem o zvířecí anatomii.
Trávil čas v malé kůlně na zahradě, kde sbíral zvířata.
A v té kůlně měl kdysi sbírku kostí.
Kosti veverek, zajíců nebo čehokoli, co se dalo najít v lese.
Měl to tam pěkně vystavené na pracovních stolech.
Už očistil všechno maso, co na nich bylo.
Nebylo to nic, co by mě zajímalo.
Jeffa to bavilo.
Co ho v tom věku zajímalo, bylo spíš amatérské preparování zvířat.
Ale během tohoto procesu se mu stalo to,
že se začal zajímat o vnitřní orgány.
Byl to očividně morbidní zájem.
A čím jsi začal?
Přejetými zvířaty, psy,
vačicemi.
Fascinovalo ho rozřezávat zvířata.
Chtěl se dívat na vnitřnosti a vidět, jak to vypadá.
V deváté třídě
jsem rozpitval sele.
Když jsme skončili s pitvou, odnesl jsem si domů jeho hlavu
a maso odstranil.
Lebku jsem si na čas nechal.
Proč? Nevím.
Nezabíjel zvířata. Našel mrtvá zvířata a tohle dělal.
To bylo součástí jeho fascinace s mrtvolami.
Nic jiného ho nezajímalo.
Stala se z toho posedlost.
Vytvořil si mezi sebou a ostatními zeď.
Žádná emocionalita.
Člověk, který se nedokáže připoutat k ostatním lidem.
Ani nevím, jestli jsem byl tenkrát schopný…
cítit lásku.
Nebo i dnes.
- Chceš říct, že nevíš, jak milovat? - Myslím, že ne.
Člověk, který umí milovat, by tyhle věci neudělal.
23. ČERVENCE 1991
Ráno po zatčení Dahmera, když vycházelo slunce,
policisté z noční směny odjeli a přijeli policisté na denní směnu.
Ulička za Dahmerovým bytem byla plná lidí z médií, ale hlavně rezidentů,
kteří byli evakuováni z Dahmerovy budovy.
Kriminální reportér musí mít kontakty, vnitřní informace z policejního oddělení.
A jeden z mých známých u policie mi řekl Dahmerovo jméno.
To v tu chvíli nebylo zveřejněno.
Odjel jsem z místa činu na prokuraturu, kde měli počítačový systém.
Do něj stačilo zadat Dahmerovo jméno a zjistit jeho historii.
A našel jsem v něm trestný čin sexuálního napadení.
Prošel jsem jeho záznamy a zjistil, že ho zastupoval
advokát jménem Gerry Boyle.
Dahmer byl pro policejní oddělení známou komoditou.
ČERVENEC 1991
ZÁŘÍ 1988
Poprvé jsem Dahmera potkal v roce 1988.
Byl obviněn z nevhodného sexuálního chování vůči mladému chlapci.
Viděl jsem jednoho eurasijského týpka,
jak jde jednou odpoledne po ulici.
Zeptal jsem se ho, jestli si chce vydělat 50 dolarů. Souhlasil.
Za fotky. Šli jsme ke mně.
Svlékl se do spodního prádla.
Dvakrát jsem ho vyfotil, jednou na posteli a jednou ve stoje.
Pil jsem kávu s irským krémem.
Nabídl jsem i jemu a dal do nich prášky na spaní.
Trochu se napil.
Zůstal nanejvýš hodinu.
Říkal, že musí jít. Dal jsem mu těch 50 dolarů a odešel.
Proč jsi ho nechal jít?
Protože jsem neměl nůž. Neměl jsem v úmyslu ho zranit.
Jen jsem s ním chtěl být.
A na chvíli si s ním lehnout.
Řekl mi, že rád poslouchá lidské žaludky.
SOUDNÍ VÝPOVĚĎ JMÉNO NEUVEDENO
Byl jsem na posteli
a on se ke mně naklonil a dal si ucho k mému žaludku.
Tomu chlapci se podařilo uniknout a ve zdrogovaném stavu dojít domů.
Jeho rodiče měli obavy.
Odvezli ho do nemocnice a zavolali polici, protože vypadal zdrogovaně.
Naše kancelář stíhala Dahmera za viktimizaci.
Dahmer byl usvědčen za zdrogování a svádění mladistvého.
Když jsem se o Dahmerovi dozvěděl,
byl jsem hlavním psychologem
na Úřadu výkonu trestů v Milwaukee.
Zatímco čekal na odsouzení,
chtěl jsem udělat stručné zhodnocení,
abych zjistil, o jaký status tu jde.
PŘEVLÁDAJÍCÍ ZLOST
Jeffrey byl od začátku opatrný, naštvaný a nevraživý.
VZDOR A VYHÝBAVOST
Přišel o půl hodiny později a doufal, že na něj nepočkám.
Po celý rozhovor na mě jen zíral
svým chladným, ledovým, naštvaným pohledem.
Ale přesto mi dal spoustu důležitých informací,
jen na základě jeho chování.
Jeho charakteristický rys je takový jako u jedince, který využívá lidi,
vidí je jako předměty a nemá žádnou empatii.
RECIDIVA VELMI PRAVDĚPODOBNÁ
Moje doporučení bylo takové, že je pro společnost příliš nebezpečný.
A že by měl být uvězněn.
VYSOKÝ TREST ODNĚTÍ SVOBODY
Soudce si nakonec vyslechl Jeffreyho projev,
který byl docela dojemný.
V podstatě řekl:
„Je to hrozné. Omlouvám se. Už se to nebude nikdy opakovat.“
VĚZNICE
Za trest dostal roční pracovní propustku.
Pracovní propustka je program,
kdy během dne pracujete a když nepracujete, jste ve vězení.
Jeffrey Dahmer byl zaměstnán v čokoládovně Ambrosia.
CELA 1
My jsme chtěli, aby byl odsouzen na šest let.
V tom jsme se se soudcem neshodli.
Myslel jsem, že o lidech něco vím a že se nedám oklamat.
Ale řeknu ti, že mě oklamal dost.
Oklamal všechny.
SOUD
V případu Jeffreyho Dahmera došlo v systému k několika selhání.
Ať už jde o podmínku a probaci, nebo o donucovací orgány a soudy.
Nedokázali oběti ochránit.
Tomu chlapci bylo teprve 13 let.
Třináct let.
Nedalo se nijak zjistit,
že už někoho zavraždil.
Ale když jsem slyšel rozhodnutí soudce,
říkal jsem si: „Aha, dobře. Tak ten se sem vrátí.
To v každém případě.“
Mezi odsouzením a nástupem do výkonu trestu uběhly měsíce.
V tomto období dál vymetal gay bary
a vyhledával známosti na jednu noc.
- A pořád jsi bydlel u babičky? - Jo.
Dobře.
Dva měsíce předtím, než jsem měl začít pracovní propustku…
V La Cage zrovna zavírali.
Tam jsi chodil pravidelně?
Začal jsem se bavit s jedním černochem.
- Jak se jmenoval? - Myslím, že se jmenoval Tony.
Tak mi aspoň řekl, že se jmenuje.
Tony.
BŘEZEN 1989
Tonymu Searsovi bylo 23 nebo 24.
Tony Sears byl model.
Byl velmi atraktivní a vždy byl bezvadně oblečený.
Měl ty nejkrásnější vlasy.
Říkalo se jim Jheriho kudrny.
Byl vždycky pozitivní a plný energie.
Vždycky hledal dobrodružství, vždycky chtěl dělat něco nového.
Nikdy jsi nevěděl, co se večer bude dít, ale věděl jsi, že si to užiješ.
Tony neměl auto,
tak jsem ho jezdil vyzvednout a vyrazili jsme do barů.
Byla to typická sobotní noc.
Vyzvedl jsem ho v jeho bytě.
Chodili jsme od baru k baru.
A v jeden moment jsme se rozhodli, že každý půjde svou cestou.
Řekli jsme si, že se na konci noci sejdeme na určitém místě.
Tak jsme to dělali.
Na konci noci jsme se jako vždy setkali na rohu.
A přivedl s sebou jednoho týpka.
Nebyl to žádný fešák, i když ošklivý nebyl.
Měl blond vlasy.
Měl brýle.
Seděli jsme na rohu a povídali si o tom, co jsme dělali.
Na koho jsme narazili, kam jsme šli a tak.
Tony chtěl jít na snídani,
protože se chtěl bavit a nechtěl, aby noc skončila.
Měli jsme dobrou snídani
a pak jsem je odvezl.
Říkal, že k němu domů.
Měl s sebou kamaráda, bělocha.
A jeho kamarád měl auto.
A během jízdy byl velmi něžný, zjevně opilý.
A jeli jsme na ulici 57th a Lincoln.
Chtěl, abych je vysadil na rohu.
Nebyl tam žádný dům. Byla to doslova křižovatka.
Vyskočili ven.
Rozloučil jsem se s Tonym a připomněl mu, aby zavolal, kdyby potřeboval odvoz.
Oni odešli a já jsem odjel.
Když jsi šel tu noc ven
a poznal jsi Tonyho a viděl, že je to fajn kluk…
Co se ti honilo hlavou, když jsi ho pozval domů?
Bál ses, že se to stane znovu?
Ne. Myslel jsem, že to bude normální noc.
Vzal jsem ho k nám.
Když piju, můj úsudek není moc dobrý.
Zvlášť když piju hodně.
Jeffrey přivedl Tonyho Searse k babičce
do West Allis, kde tehdy bydlel.
Šli jsme do ložnice
a leželi jsme.
Říkal, že už je ráno a že bude muset jít.
Šel jsem dolů, udělal kafe a dal do něj ty prášky.
Usnul.
Načež jsem ho uškrtil.
Jeho babička spala.
Chtěl mít společníka, ale nechtěl, aby odešel.
To pro něj byla opravdu závažná věc.
Uvědomil sis tenkrát,
že jsi ho vlastně ztratil napořád?
Myslím, že jsem si to uvědomil, ale…
- Kdy? - Po jejich smrti.
Jaký to byl pocit?
Pocit nenaplnění. Přišlo mi to jako škoda.
Vždycky našel způsob, jak se těch těl zbavit.
A měl pěkný obličej, tak…
jsem mu uřízl hlavu.
Dal jsem ji do velkého bílého sudu,
naplnil ho acetonem
a to tu hlavu konzervovalo.
- A proč jsi to udělal? - No, chtěl jsem zkusit něco jinýho.
Uchoval si celou hlavu, nejen lebku.
Nechal si i jeho genitálie.
Dal je do vzduchotěsné nádoby,
kterou si dal do skříňky v čokoládovně, kde pracoval.
Většinu tohoto času seděl v nápravném ústavu,
alespoň v noci, a během dne měl pracovní propustku.
Bylo to bezpečnější než u jeho babičky,
kde by na to mohl někdo narazit.
Nechal sis genitálie a hlavu?
Měl jsi pořád pocit, že máš společníka?
Teď to mi zní tak strašně bizarně.
Miloval jsi Tonyho?
Jo, kdybych uměl milovat, miloval bych ho.
Snažil jsem si uchovat to, co mi po něm zbylo.
V co jsi doufal?
Doufal jsem, že vyschne a bude vypadat tak, jako když žil.
Ale dopadlo to jinak.
Po nějakém čase bylo jasné, že už nevypadá jako Tony.
- Celý se scvrknul. - Dobře.
A pořád tě to vzrušovalo?
Ne, už ne tolik. Vzrušení odeznělo.
Zavolala mi Tonyho sestra.
Ptala se mě, jestli se mi Tony ozval.
Řekl jsem: „Ne. V sobotu jsme byli venku. Od té doby se mi neozval.“
To byl náš rozhovor.
Dva tři dny později mi volala znovu, že chtějí nahlásit pohřešovanou osobu.
Protože se jim vůbec neozval.
Na začátku jsem byl hlavním podezřelým, neboť jsem ho viděl naživu jako poslední.
Tonyho rodina mi dávala otázky jako:
„Říkáš nám všechno?“
„Opravdu ten druhý člověk existuje,
nebo jsi byl s Tonym jen ty?“
Tyhlety otázky začaly náš vztah kazit.
Taky jsem měl spoustu dlouholetých přátel, kteří si začali myslet to samé.
Že jsem možná Tonymu něco udělal.
Pak ke mně jezdila policie a začala mi klást otázky.
O tom, co se tu noc stalo, kde jsme byli, kde jsem ho vysadil.
Během vyšetřování jsem musel
chodit se strážníkem po různých barech,
abych toho záhadného blonďáka našel.
V té době nebyl vztah mezi gay komunitou a policií zrovna nejlepší.
Myslel jsem, že pošlou policisty v civilu.
Byli v uniformě.
Zbraně, klobouky, odznaky.
Prostě všechno.
Někteří majitelé barů mi říkali: „Sem už se nevracej.“
Kamarádi se ptali, co se děje.
A v jeden okamžik
jsem se rozhodl, že musím začít znovu.
Opustil jsem svůj život v Milwaukee a odstěhoval se.
Na Tonym mi záleželo.
Tony byl super.
Myslel jsem, že budeme kamarádi na dlouho
a…
Pardon.
Existuje spousta „kdyby“.
Jde o to, že…
něco z toho, co jsem ten večer udělal…
Napomohl jsem, aby se mu to stalo.
Přál bych si, abych to mohl vrátit zpět
a ukončit ten večer jinak.
BŘEZEN 1989
ČERVENEC 1991
Zatímco je Jeff Dahmer v policejní vazbě,
obviněn z několikanásobné vraždy,
úřad prokurátora již zahájil vyšetřování
ohledně žaloby proti tomuto údajnému vrahovi.
Pár dní po jeho zatčení
můj šéf Gerry Boyle chtěl, aby někdo prošel bytem.
Chtěl sledovat, co dělají.
A to jsem dostala na starost já.
Když jsem šla ke dveřím jeho bytu a vstoupila dovnitř,
říkala jsem si: „Jak tu někdo může žít?“
Matrace tam pořád byla, nasátá krví.
Na koberci byly krvavé skvrny.
Na zdi byly krvavé skvrny.
Ten pach tam byla kulminace smrti, vlhkosti a krve.
Bylo to strašný.
Musela jsem odejít. Naštěstí byl na konci chodby
nouzový východ se schodištěm, tak jsem se rozběhla a…
Musela jsem zvracet.
Byla jsem tam jediná žena. Strážníci, co tam byli, jen stáli a smáli se.
A oni: „Jak to zvládáš? Chceš jít na místo činu, tak tady je.“
Bylo…
strašný vidět, že je to skutečný.
Kdo ví? Možná byla tenkrát jeho zdvořilost jen fasáda.
Začala jsem o tom přemýšlet.
To, co nemohl ovládat,
jeho vlastní vnitřní démon,
je to, co jsme viděli u něj v bytě.
ČERVENEC 1991
KVĚTEN 1990
Když mi skončila pracovní propustka,
odstěhoval jsem se od babičky do tohoto bytu.
DŮM BABIČKY
Zatímco jsem hledal slušný byt…
DAHMERŮV BYT
…viděl jsem Oxfordské apartmány a vešel dovnitř.
Před domem byla cedule „K pronájmu“.
Nastěhoval jsem se tam v květnu 1990.
Stěhováci mi přivezli televizi
a velkou truhlu, ve kterém byly všechny moje věci.
Věci, které jsi měl u babičky?
Chtěl jsem vlastní bydlení.
Pěkný místo se soukromím.
Kam jsem mohl někoho přivést,
zdrogovat ho a pak uškrtit.
Milwaukee vždy patřilo k městům,
kde je vysoká hypersegregace.
NEJSEGREGOVANĚJŠÍ MĚSTO USA
Černoši žili na jedné straně města,
zatímco běloši žili na druhé straně a na předměstí.
Dahmer bydlel v bytovém komplexu zvaném Apartmány Oxford,
ale v té budově žilo hodně Afroameričanů.
APARTMÁNY OXFORD
Když jsem Jeffa potkal poprvé…
DAHMERŮV SOUSED
…žili jsme tam asi dva týdny.
A řekl mi, že se právě přestěhoval z West Allis
a že se rozešel se svou přítelkyní.
A líbil se mi,
protože vypadal tak slušně.
Vypadal tak mírně.
Vypadal jako mladý Clark Kent.
Byl to jediný svobodný běloch v budově.
Nepřipadalo mi vůbec zvláštní ani divný, že tam je.
Mně se zdál jako průměrný člověk, co se snažil udržet hlavu nad vodou.
Jednou jsem ho chtěl představit jedné dámě.
Bydlela dole a Jeff se jí líbil.
A tak mi řekla:
„Nechceš pozvat toho souseda odnaproti, aby si s námi zahrál karty?“
Tak jsem šel a zaklepal mu na dveře.
„Ahoj, Jeffe. Hrajeme tu karty a dostávám těžce na prdel…
od ženských.
Bylo by fajn, kdyby mi přišel pomoct nějaký chlap.“
Na rovinu mi řekl, že nechce.
Tak jsem řekl: „Jedné z těch žen se líbíš. Byla by to šance si pokecat.“
Bez okolků mi řekl, že nemá zájem s ní mluvit.
Říkal jsem si: „Tenhle chlap tu holku z West Allis musí mít fakt rád.“
Za nějaký čas jsem si všiml,
že Jeff je samotář a že se drží stranou.
A nebyl to typ na párty.
- Ty a Timmy. - Přesně.
- A kdo je tohle? - Jeff.
To je bratranec Jeff.
Ano.
DOMÁCÍ VIDEO LIONELA DAHMERA 1990
Jeffrey dokázal lidi oklamat v situacích, kdy to bylo kriticky důležité.
Zdá se, že tu sedí spousta spokojených lidí.
I s babičkou nebo s tátou.
HLAS LIONELA DAHMERA
Vstával jsi v osm?
A pak sis uklidil byt, abys nám ho mohl ukázat.
Jo, přijďte, jestli chcete.
Ale není utřený prach ani vysáto. To dělám v neděli.
Dahmer uměl být sympatický. Do svého bytu nalákal spoustu lidí.
Ale netušili, že vchází do hnízda zmijí.
Tenhle je první, kterého jsi fotil po smrti?
Jo.
Měl přezdívku „Cash D“. Neznám jeho pravé jméno.
Čím jsi je fotil? Měl jsi foťák?
Jo, byl to polaroid. Foťák od Polaroidu.
Dahmer měl v bytě spoustu alb.
Měl v nich zorganizované polaroidové fotografie,
které zobrazovaly Dahmerovy předchozí oběti
před, během a po pitvě.
Jeffrey fotil hlavně ty osoby, které nejvíc upřednostňoval.
Dával je do různých pozic, protože to ukazovalo postavu.
Existovaly různé části různých lidí, které upřednostňoval před ostatními,
a podle toho je fotil.
- Jak dlouho to trvalo? - Asi hodinu.
Jen to focení?
Když jsem ty fotografie viděla, zhrozila jsem se.
Některé byly velmi intenzivní.
Vidět, jak je ve skutečnosti řezal,
to nabývá úplně jiný rozsah, zcela jinou úroveň.
Měla jsem z toho noční můry.
Chtěla jsem být profesionální.
Říkala jsem si: „Jak mám tohle zvládnout? Nemám si o tom s kým promluvit.“
Přišlo mi to jako škoda zničit někoho,
kdo vypadal tak hezky.
Ale v té chvíli už jsem neměl na výběr.
Už byl mrtvý.
A musel jsem najít způsob, jak se zbavit ostatků.
Teď si uvědomil, že má jiný problém, než když byl u babičky.
Protože v bytě nemohl použít palici, aby rozbil kosti.
Den nebo dva později jsem šel koupit 300litrový varný kotel.
Od zásobitele restaurací.
Pak mohl uvařit to, co z toho těla zbylo.
A tak začal jeho sofistikovanější způsob
likvidace těl.
Dělá se ti špatně, i když o tom mluvíš,
ale těch kostí se zbavil kyselinou.
Proto sis koupil ten sud? Abys ty kosti mohl dát do kyseliny?
Jo. Byl to sud na odpad.
Takže jsi do něj dal ty kosti a pak se to…
Proměnilo v břečku,
která se dala vylít do záchodu a spláchnout.
- Co jsi udělal s lebkou? - Schoval si ji.
- Kde jsi ji měl? - Ve skříni.
Jeff se stal víc než jen sousedem odnaproti.
Měl jsem ho rád, protože jsem cítil, že měl dobré srdce.
Jednou,
když se moje sestra vdávala…
Neměl jsem peníze, abych jí koupil dárek.
Zaklepal jsem u Jeffa
a řekl jsem mu:
„Chystám se na svatbu své sestry. Půjčil bys mi nějaké peníze na dárek?“
Dal mi 60 dolarů.
A řekl: „Nedělej si starosti.“
Řekl: „Kup sestře něco hezkýho.“
O jeho minulosti jsem nic nevěděl.
Kolik lidí ví, co jejich soused dělá,
jakmile za sebou zavře dveře?
Můžeš se řídit jen tím, co vidíš
a co slyšíš z jejich úst.
ČERVENEC 1990
22. ČERVENCE 1991
Co o podezřelém víme? Je mu 31?
Je mu 31 let.
Sousedi mi o něm v noci krátce řekli.
Prý ho moc neznali. Popsali ho jako podivína a samotáře.
Ale řekli, že měl práci a každý den pracoval.
Tu noc, kdy byl zatčen,
jsme netušili, proč tam byli.
A když jsem se jednoho policisty zeptal:
„Je Jeff v pořádku?“
Řekl: „Jo, ten zmrd je v pořádku.“
Stál jsem tam…
a díval se, jak berou ty části těl v těch malých krabicích.
Trochu větší než krabice od bot. Všechny hnědý.
Odnášeli dvě tři krabice najednou.
Odnášeli je po dvou po třech.
Ukázalo se, že Jeff je Jeffrey Dahmer,
který v bytě 213 zavraždil muže.
Krabice s rozřezanými lidskými ostatky byly odvezeny.
Teď je úkolem identifikovat oběti.
V tuto chvíli nemůžeme identifikovat žádnou lidskou část, kterou jsme našli.
V té době nebylo DNA
pro obyčejného soudního lékaře k dispozici.
Tak jsme použili zubní analýzu,
otisky prstů,
osobní věci,
tetování, chirurgické jizvy a tak dál,
ve snaze tyto oběti identifikovat.
Složit ty kostry dohromady
bylo jako skládat puzzle.
Forenzní antropologové nám řekli věk, rasu a pohlaví.
Také nám pomohli interpretovat některá zranění, která jsme viděli.
Jakmile vyšetřovatelé sestaví fyzický popis obětí,
budou tyto informace přeneseny do počítače
a srovnány s popisy pohřešovaných osob po celé zemi.
V posledním roce a půl byla zaznamenána hlášení
ohledně několika pohřešovaných osob.
Takže jsme měli seznam potenciálních obětí.
Po Jeffreyho zatčení
jsme měli 300 hovorů denně od lidí,
kteří se ptali, co se stalo jejich dítěti.
Nebo jestli o jejich dítěti něco věděl.
RODINY CHTĚJÍ ODPOVĚDI
Lidé mají obavy. Ti, co žijí v okolí, i ti, kteří pohřešují své blízké.
Začali přicházet na místo činu na ulici 25th a Kilbourn.
Přišli jsme sem hledat. Kdyby náhodou.
Možná nic nenajdeme, ale možná ano. Hledáme stopy sami.
Konzultovali jsme se soudním lékařem, který se ty části snažil dát dohromady.
Jakmile jsme tu informaci dostali,
a pokud jsme měli fotografii,
ukázali jsme ji Dahmerovi
ve snaze tyto lidi identifikovat.
Byl to obrovský úkol.
Každou oběť velmi podrobně popsal.
Kdyby Dahmer nespolupracoval,
některé oběti bychom s ním zcela jistě nedokázali spojit.
Henry Smith svého bratra hledal v gay barech v Milwaukee a Chicagu,
ale zatím neúspěšně.
Často jste vešli do baru a lidé říkali:
„Páni! Další nezvěstný.“ A vy na to: „Co? Kdo je nezvěstný teď?“
Protože Milwaukee je tak malé a zvlášť černošská gay komunita.
Takže pokud jste někoho dva tři týdny neviděli, mysleli jste, že se odstěhoval.
Ale pak jsme slyšeli skoro každý týden:
„Tamten je pryč.“
VRAŽDA: EDWARD SMITH
Eddieho Smithe jsem vídával pořád
a najednou byl pryč.
Osobně si myslím, že už nežije.
Carolyn Smith se modlí, aby se její obavy nenaplnily.
Její 28letý bratr Eddie byl naposledy spatřen před rokem 16. června,
kdy se šel podívat na průvod Gay Pride v Milwaukee.
Eddieho sestra přišla do baru.
Ptala se lidí. Měla fotky.
Říkala: „Někomu by zavolal. Vím, že by mi zavolal. Mluvím s ním denně.“
Ernest Miller vyrostl tady v Milwaukee,
ale měl v plánu odjet do Chicaga, načež zmizel.
VRAŽDA: ERNEST MILLER
Ernest Miller, další mladý muž.
Ernest měl dobrou duši.
Byl velmi kreativní.
Takže když zmizel Ernest, v barech se o tom mluvilo.
Osmnáctiletý Curtis Straughter žil v tomto domě se svou babičkou.
Naposledy ho viděla před pěti měsíci.
Tenkrát se v barech daly kupovat cigarety v automatech.
VIDĚLI JSTE JEREMYHO?
A na ty automaty se lepily plakáty pohřešovaných osob.
Byly to plakáty dospělých, kteří se úplně vypařili.
A jejich rodinní příslušníci nebo přátelé se je snažili najít.
Braň se! Bojuj s AIDS!
Ale ty roky, kdy byl Dahmer v Milwaukee nejaktivnější,
se shodují s roky,
kdy se počet úmrtí na AIDS ve Wisconsinu desetinásobně zvýšil.
Takže lidé doslova mizeli.
Byli mrtví?
Byli nemocní? Odstěhovali se? Nikdo nic nevěděl.
Práva gayů hned teď!
Dahmer měl vzácnou příležitost,
vzácný moment v čase,
kdy se lidé v komunitě vytráceli.
A nikdo nevěděl proč.
Jeffrey Dahmer byl znám i Hughesovým.
Přátelé hluchoněmého Tonyho Hughese
řekli Tonyho matce a sestře, že ho viděli odcházet z baru s blonďákem.
KVĚTEN 1991
2 MĚSÍCE PŘED ZATKNUTÍM
Tony neslyšel ani nemluvil,
ale psal si poznámky.
Vždycky měl u sebe zápisník.
V jeho přítomnosti se člověk chtěl bavit, protože on se bavil.
Tony znal Jeffa už dlouho.
A Tony a Jeff měli poměr.
To mi řekl Tony.
Bylo to v roce 1991 na Den obětí války.
Tony Hughes a já jsme byli v baru jménem The Phoenix.
Seděli jsme u baru a pili koktejly,
načež přišel Jeff Dahmer zadními dveřmi.
Když Jeff vešel dovnitř, Tony vstal od baru a šel za ním.
Tony mě tam nechal a šel s Jeffem tancovat.
A to bylo naposledy, kdy jsem Tonyho viděl.
Jeff se mnou probral všechny oběti.
Ale vytvořit si vztah a důvěru chce čas,
dokud nemáte pocit, že můžete mluvit o všech vašich tajemstvích.
Toho hluchoněmého kluka
jsem chtěl mít u sebe,
tak jsem mu dal do pití prášky.
Usnul.
Chtěl jsem zjistit, jestli bych mohl vymyslet způsob,
jak si ho u sebe udržet, aniž bych ho zabil.
Jakmile jsme se dostali do bodu, kdy se se mnou cítil dobře,
vylezly z něj další věci,
které policii neřekl.
A tak…
Měl jsem doma vrtačku.
A…
Tohle bude znít hrozně, ale…
Mám to říct, nebo ne?
Zatímco spal, vzal jsem tu vrtačku
a vyvrtal mu do lebky malou díru, abych zjistil, jestli bych
z něj mohl udělat
něco jako zombie.
On opravdu věřil, že pokud jednoho udrží naživu,
skrze tuto primitivní lobotomii,
že to bude stačit k uspokojení jeho potřeb.
Naprosto mě to šokovalo. Slyšet něco takového už bylo přespříliš.
Kenneth Smail, jeden z psychologů,
se kterým jsme pracovali…
Donutila jsem ho zůstat.
Jeffe, kde jsi na to přišel?
Přišlo to z mých vlastních myšlenek.
Bylo to z mé hlavy. Myslel jsem, že by to mohlo fungovat.
Protože jsem nechtěl lidi dál zabíjet. Nechtěl jsem, aby mi zbyla jen lebka.
Chtěl těm lidem vzít jejich vůli, tak by to asi řekl.
Je to neuvěřitelný. Dechberoucí.
Pak do té díry v lebce vstříkl kyselinu solnou.
Pan Hughes na tu injekci zemřel.
Nebylo nutné ho později uškrtit.
Dahmer si jeho lebku dlouho schovával.
Byla to jedna těch lebek, které měl v době zatčení v jeho bytě.
Je mi smutno,
kdykoli si na ty gentlemany vzpomenu.
Protože jako všichni ostatní v té době
se snažili najít sami sebe.
Nečekali, že je někdo zabije.
Ve většině případů
to byli chudí gayové,
kteří nejspíš neměli velké zázemí,
nebo měli takové zázemí, že když je rodina nahlásila jako nezvěstné,
nebyla jim věnovaná taková pozornost, jaká měla.
Vládní orgány se ptají, jak mohl někdo taková zvěrstva spáchat.
Lidé z Milwaukee se ptají, proč o tom policie nevěděla.
Zvlášť, když byl Dahmer usvědčený sexuální delikvent v podmínce.
Do barů jsem chodil často.
Nikdo se mě na nikoho neptal.
Žádný policista ani detektiv
nepřišel, aby se zeptal:
„Co víš o tomhle nebo tamtom?“
Nešlo o pár týdnů nebo měsíců.
Tohle trvalo roky.
Jak mohl jeden člověk tak dlouho zabíjet, aniž by to policie odhalila?
Podle některých jsou donucovací orgány při vyšetřování kriminality u gayů pomalé.
Kdyby oběťmi byli běloši
a heterosexuálové…
OTÁZKY PŘIBÝVAJÍ
…hledání by bylo podrobnější a konkrétnější.
Obvinění z rasismu. Víra, že mnohým z těch vražd mohlo být zabráněno.
Jen to ukazuje, že menšinová komunita je přítěží.
Rodiny, co si myslely, že policie neudělala dost…
Možná mají pravdu.
Myslím, že si policie říkala:
„Je to 20letý kluk, co chodí do barů a balí chlapy.
A tak kdoví, kde je?“
Existuje otázka, zda policie po těch pohřešovaných dostatečně pátrala.
Domnívali se jen, že mají potíže a nestojí za to po nich pátrat?
Kdyby černochy poslouchali,
mohli zachránit spoustu mladých životů.
Šel jsem si koupit 140litrový mrazák.
Proč sis chtěl koupit mrazák?
Protože jsem se připravoval na další.
Překlad titulků: Leona Filipová