Ensimmäisen murhan jälkeen Dahmer piti yhdeksän vuotta hiljaiseloa.
Hiljaiselon jälkeen hän heräsi ruumiin vierestä hotelli Ambassadorissa.
MURHA: STEVEN TUOMI
Kutsun sitä hänen käänteiseksi uskonnolliseksi heräämisekseen.
Hän alkoi ajatella, että hänen kohtalonsa oli tehdä paholaisen töitä.
Hän alkoi lukea kaikenlaisia loitsuja.
Hän alkoi samaistua elokuviin,
jotka vihjasivat, että maailmassa oli pahoja voimia.
Yksi oli Jedin paluu.
Hän samaistui keisariin Palpatineen, koska halusi hallita mieliä.
Keisarilla oli keltaiset silmät.
Jeff onnistui hankkimaan keltaiset piilolinssit.
Hän pani piilolinssit silmiinsä lähtiessään ulos.
Hän yritti saada itseään vauhtiin matkimalla paholaista tai pahaa ihmistä,
jotta voisi toteuttaa fantasiansa.
Ihmiset katsovat kauhuelokuvia -
nähdäkseen elokuvassa esitettäviä tekoja.
Ainoa ero on, että minä tein niitä tekoja oikeasti.
NETLFIX-DOKUMENTTISARJA
Suhteeni Jeffiin kehittyi ajan mittaan.
Pääsin tutustumaan hänen eri puoliinsa.
Hänellä oli sisäisiä ristiriitoja.
Hän oli murhaamatta hyvin pitkän aikaa.
Kun hän tapasi Steven Tuomen, hän ei enää hallinnut itseään.
Asia johti toiseen.
Missä vaiheessa antauduit noille tunteille,
etkä yrittänyt muuttaa mitään?
Hotellitapauksen jälkeen asiat lähtivät todella käyntiin.
Lopulta hän meni rajan yli eikä voinut enää palata.
Neljä vuotta myöhemmin tuo käytös johti hänen pidätykseensä.
22 HEINÄKUUTA 1991
Milwaukeessa ei ollut nähty mitään Dahmerin tapauksen kaltaista.
Se on toimittajanurallani varsin epätoden tuntuinen hetki.
Sinä yönä 22. heinäkuuta 1991 -
poliisipartio partioi Milwaukeen katuja.
Poliisit osuivat Dahmerin asunnon lähistölle.
Silloin Tracy Edwards lähestyi heitä.
Edwards oli boksereissa,
ja hänellä oli käsiraudat toisessa ranteessaan.
Poliisit menivät hänen juttusilleen.
Edwards kertoi uskomattoman tarinan siitä, missä oli ollut.
Hän oli kohdannut oudon valkoisen miehen.
Dahmerin uhreilla oli tietynlainen ruumiinrakenne.
Dahmer tarjosi heille rahaa, että sai ottaa heistä kuvia.
Miesten piti mennä hänen asuntoonsa.
Tracy Edwards suostui lähtemään Dahmerin asunnolle.
Tracy on oikein mukava mies, joka tuntee katujen tavat.
Hän kertoi siitä, miten Jeffrey käyttäytyi.
Hän oli yhtäkkiä käsittänyt, ettei luvassa ollut kuvaussessiota.
Luvassa oli jotain pahempaa.
Makuuhuoneessa Dahmer pani käsiraudan Edwardsin toiseen ranteeseen.
Edwards liikahti niin, ettei toista kättä saanut rautoihin.
Jeffrey pani Manaaja III:n pyörimään.
Dahmer uppoutui elokuvaan eikä huolehtinut käsiraudoista.
Hän alkoi keinuttaa itseään edestakaisin -
ja pitää outoa ääntä kuin olisi puhunut kielillä.
Tracy alkoi esittää kaveria,
koska tiesi, että hänen olisi päästävä pakoon.
Sanoin haluavani vessaan. Kun menin hänen ohitseen, löin häntä.
Juoksin ovelle. Olen varma, että Jumala suojeli minua,
koska ovessa oli ehkä kahdeksan lukkoa, ja valitsin juuri oikean.
Tracy pysäytti poliisipartion.
Hän halusi raudat irti.
En usko, että hän halusi kertoa, mistä käsiraudat olivat peräisin.
Poliisien avaimet eivät toimineet, koska ne eivät olleet poliisikäsiraudat.
Poliisit menivät asunnolle hakemaan avainta ja tutkimaan.
KUULUSTELIVAT JEFFREYTA
Oven avannut Dahmer oli päihtynyt.
Hän päästi poliisit sisään.
Poliisit tutkivat makuuhuoneen ja löysivät sängyn alta veitsen,
jolla Dahmer oli uhkaillut Edwardsia.
Edwards oli maininnut,
että Dahmerin sanojen mukaan jääkaapissa olisi pää tai päitä.
Poliisi avasi jääkaapin.
Siellä oli ylöspäin katsova pää.
Poliisi huusi.
Samainen poliisi jäi eläkkeelle, koska näki unia tilanteesta.
Hän ei kestänyt sitä.
Dahmer pidätettiin ja vietiin poliisiasemalle.
Kun saavuin asunnolle, tapasin yövuoron komisario Harrellin.
Hän pudisteli päätään epäuskoisesti, kun antoi selontekonsa.
Asunto oli pieni, mutta todisteita oli paljon.
Itse asunto oli karmiva.
Asunnosta löytyi rautasahoja, ruuvinvääntimiä -
ja muita työkaluja, joita hän käytti ruumiiden paloitteluun.
Odotin näkeväni tavallisen rikospaikan.
Poliisi ohjasi minut Dahmerin asuntoon.
Oikeuslääkärit näkevät kaikenlaista, mutta tämä tapaus oli erilainen.
Asunnossa olevien ihmisten kasvoilta paistoi pelko.
Kuluneiden vuosien mittaan olen tullut siihen tulokseen,
että silloin todistin todellista pahuutta.
Sitä on vaikea kuvailla, mutta ihmisyys tuntui puuttuvan täysin.
Kun kävimme läpi vetolaatikoita ja erilaisia säilytysastioita,
en kokenut tutkivani rikospaikkaa.
Pikemminkin purin Dahmerin museota.
Oli päivänselvää,
että Dahmer oli kerännyt uhriensa ruumiinosia.
Siellä oli kuivattuja sukuelimiä ja karvoja.
Löysimme muovipusseja, joiden sisällä oli kudosta.
Pystyin tunnistamaan ihmissydämen -
ja erilaisia lihaskudoksia.
Makuuhuoneessa oli -
kolme päätöntä luurankoa.
Löysimme myös 11 pääkalloa.
Käsitin aivan yllättäen, että kaupungissa oli sarjamurhaaja.
Näky oli raju.
Lähes käsittämätön.
Oli se uskottava, koska todisteet olivat edessämme.
Huomasin makuuhuoneessa suuren sinisen tynnyrin.
Kun heiluttelin sitä,
siitä kuului loisketta, ja se tuntui painavalta.
Kutsuin paikalle vaarallisista aineista vastaavan yksikön,
jotta he voisivat poistaa mahdolliset kemikaalit ja muut vaaralliset aineet.
Seuraavana aamuna menin poliisiasemalle.
Minulle kerrottiin lyhyesti, mitä Dahmer oli kertonut.
MYÖNSI PALOITTELUN
Sen perusteella aloimme selvittää aikajanaa.
Siitä alkoivat kuukausia kestäneet tutkimukset.
Hänen asianajajansa neuvoi häntä olemaan puhumatta.
Joka päivä Dahmer halusi puhua.
Olimme vankilassa.
Hän kävi läpi jokaisen murhan, niin kuin hän ne muisti.
Pidin tunteet aina itselläni.
Tämä on minulle uuden opettelua.
Olet ollut varsin avoin.
Se helpottuu harjoituksen myötä.
Voitko kertoa, mikä sai sinut tappamaan heidät?
Perimmäinen syy kai on kieroutunut seksivietti.
Tunsin itseni tyhjäksi.
En kyennyt löytämään mitään,
mikä olisi suonut minulle onnea, rauhaa tai täyttymyksen tunnetta.
Halusin aina lisää.
22. HEINÄKUUTA 1991
17 TAMMIKUUTA 1988
KAHDEKSAN VIIKKOA STEVEN TUOMEN MURHAN JÄLKEEN
Eräänä iltana lähdin ulos ja tapasin… Kai hän oli intiaani.
Hän sanoi odottavansa linja-autoa.
Muistatko hänen nimensä? -En.
Vuoden 1988 tammikuussa,
kun Dahmer asui vielä isoäitinsä luona, hän päätti lähteä ulos.
Hän tapasi 14-vuotiaan James Doxtatorin.
Doxtator oli bussipysäkillä homobaarin edustalla.
Dahmer pyysi tätä mukaansa isoäitinsä luo.
Doxtator sanoi hintansa, mikä oli 50 dollaria seksistä.
Missä isoäitisi oli? -Yläkerrassa nukkumassa.
Kysyin, miten pitkään hän voi viipyä.
Hän vastasi, että varhaiseen aamuun asti.
Varhainen aamu oli jo käsillä.
Hyvä on. Mitä ajattelit?
Minä -
halusin pitää hänet. Niin sen kai voi kuvailla.
Hän nukutti uhrin juomasekoituksellaan.
Hän sekoitti kahviin muutaman unilääkkeen ja ehkä vähän alkoholiakin
Ajatukseni eivät ilmiselvästi olleet järkevän ihmisen ajatuksia.
Olisin suonut, että hän jää henkiin,
mutta kuristamalla sain pitää hänet.
Hän tappoi uhrinsa, ja ruumis lojui yläkerran makuuhuoneessa.
Isoäiti heräsi, ja Jeffrey tuli syömään aamiaista.
Ruumis oli edelleen makuuhuoneessa.
Samalla Jeffrey jutteli isoäidin kanssa ja lähetti tämän kirkkoon.
Hän oli irtautunut todellisuudesta.
Hän piti Doxtatorin ruumiin.
Hän säilytti sitä isoäitinsä juureskellarissa noin viikon.
Ollessaan yksi kotona hän käytti ruumista seksuaalisiin toimiin.
Mitä yhteistä on ruumiilla, mallinukeilla ja tajuttomilla ihmisillä?
Ne eivät vaadi mitään, eivät valita eivätkä lähde.
Tärkeintä oli, etteivät he lähde.
En ole tuntenut ketään niin yksinäistä kuin Jeffrey Dahmer oli.
Kysyin, oliko hänellä ystäviä. Hän vastasi: "Ei."
Kävikö hän kenenkään kanssa elokuvissa? "En."
Kävikö hän juhlissa? "En."
Koska hänellä ei ollut ystäviä, hän ei voinut puhua kenellekään.
Hän vaikutti pelkältä kuorelta.
Hän ei nähnyt mieltä missään muussa kuin omien halujensa täyttämisessä -
eli seksin harrastamisessa kuolleen tai tajuttoman ihmisen kanssa.
Tämä tilanne on pakottanut minut katsomaan elämääni eri tavalla.
Etkö käsittänyt sitä silloin? -Ehkä, mutta en välittänyt siitä.
Hukutin järjen tarpeeni alle.
Anatomia kiinnosti Jeffreytä.
Mielenkiinto heräsi varhain, jo 8–10 vuoden iässä.
Kävimme Jeffin kanssa lapsena usein metsässä.
Löysimme usein maasta luita.
Eläinten anatomia kiinnosti Jeffiä.
Hän vietti aikaa pihavajassa, mihin hän keräsi näitä eläimiä.
Jossain vaiheessa hän säilytti vajassa luukokoelmaansa.
Hänellä oli oravan sekä jäniksen luita ja mitä nyt sattui metsästä löytämään.
Luut olivat esillä vajassa olevalla höyläpenkillä.
Hän oli puhdistanut niistä kaiken kudoksen.
Minua ei sellainen keräily kiinnostanut, mutta Jeffiä kiinnosti.
Silloin Jeffiä kiinnosti enemmän eläinten täyttäminen.
Siinä samalla kävi niin,
että hän kiinnostui myös sisäelimistä.
Se oli sairaalloista uteliaisuutta.
Mistä aloitit?
Lähinnä maantieraadoista, kuten koirista ja opossumeista.
Eläinten avaaminen ja niiden sisuskalut kiehtoivat häntä.
Hän halusi nähdä sisälmysten järjestyksen.
Yhdeksännellä luokalla tutkimme koulussa porsasta.
Koulutehtävän jälkeen vein pään kotiin ja puhdistin sen kudoksista.
Pidin kallon jonkin aikaa. En tiedä, miksi.
Hän ei tappanut eläimiä, vaan keräsi kuolleita eläimiä.
Se liittyi hänen kiinnostukseensa ruumiista.
Hän ei ollut kiinnostunut mistään muusta. Siitä tuli pakkomielle.
Hän oli pystyttänyt muurin itsensä ja muiden väliin.
Hän oli täysin tunteeton eikä hän pystynyt kiintymään ihmisiin.
En tiedä,
pystyinkö rakastamaan edes silloin.
En tiedä, pystynkö nytkään. -Etkö pysty rakastamaan?
En ole varma. Voisiko rakastava ihminen tehdä näin?
23. HEINÄKUUTA 1991
Dahmerin pidätyksen jälkeisenä aamuna aurinko nousi.
Poliisin yövuoro vaihtui päivävuoroon.
Kerrostalon takana oleva kuja oli täynnä ihmisiä.
Mukana oli toimittajia, mutta suurin osa oli talosta evakuoituja asukkaita.
Rikostoimittaja tarvitsee suhteita ja sisäpiirin tietoa poliisilta.
Eräs poliisiystäväni kertoi Dahmerin nimen.
Se ei ollut vielä julkista tietoa.
Minun piti lähteä syyttäjänvirastoon ja päästä sen tietokonejärjestelmään.
Sen avulla pystyin selvittämään Dahmerin taustoja.
Löysin seksirikossyytteen.
Sain selville, että häntä oli edustanut mies nimeltä Jerry Boyle.
Poliisi oli tiennyt Dahmerista.
HEINÄKUU 1991
SYYSKUU 1988
Tapasin Dahmerin vuonna 1988.
Häntä syytettiin seksuaalirikoksesta, jonka kohteena oli nuori poika.
Eräänä iltapäivänä näin euraasialaisen tyypin kadulla.
Kysyin, halusiko hän tienata 50 dollaria. Hän vastasi myöntävästi.
Sanoin ottavani hänestä kuvia.
Hän riisuutui alushoususilleen.
Otin kaksi kuvaa hänestä, yhden sängyllä ja yhden, kun hän seisoi.
Minä join terästettyä kahvia.
Tarjosin hänellekin, mutta lisäsin vielä unilääkettä.
Hän joi sitä.
Hän viipyi korkeintaan tunnin.
Hänen täytyi lähteä, joten maksoin hänelle, ja hän lähti.
Miksi päästit hänet?
Minulla ei ollut veistä enkä aikonut vahingoittaa häntä.
Halusin vain olla ja makoilla hänen kanssaan.
Hän sanoi, että tykkäsi kuunnella vatsaa.
Minä makasin sängyllä, ja hän kumartui.
Hän laski korvansa vatsalleni.
Poika pääsi pakoon ja pääsi kotiin huumattuna.
Huolestuneet vanhemmat kutsuivat poliisin ja veivät hänet sairaalaan.
Virastomme syytti Dahmeria tapauksessa.
Dahmer sai tuomion pojan huumaamisesta ja houkuttelemisesta.
Kun Dahmer tuli tietooni,
olin johtava psykologi Milwaukeen alueen rikosseuraamuslaitoksessa.
Kun hän odotti tuomiotaan, lupasin tehdä lyhyen arvioinnin hänestä.
Halusin saada käsityksen siitä, mitä meillä oli käsissämme.
HALLITSEVA VIHA
Jeffrey oli alusta lähtien varuillaan, vihainen eikä suostunut yhteistyöhön.
Hän saapui puoli tuntia myöhässä toivoen, etten olisi odottanut häntä.
Hän tuijotti minua jäätävästi ja vihaisesti.
Sitä kesti koko haastattelun ajan.
Hän antoi pelkällä käytöksellään hyvin arvokasta tietoa.
Hänen persoonansa oli ihmisiä hyväksikäyttävä.
Hän näki ihmiset esineinä eikä hän tuntenut empatiaa.
LUULTAVASTI TOISTAA RIKOKSEN
Arvioni mukaan hän oli liian vaarallinen elämään yhteiskunnassa.
Hän olisi kuulunut vankilaan.
MERKITTÄVÄ VANKEUSRANGAISTUS
Tuomari kuunteli Jeffreyn varsin liikuttavan puheen.
Käytännössä hän sanoi: "Tämä on kamalaa."
"Olen pahoillani. Tämä ei toistu."
Hän sai yhdistetyn työ- ja vankeusrangaistuksen.
Rangaistus toimii niin,
että tuomittu käy päivällä töissä ja on lopun ajan vankilassa.
Jeffrey Dahmer oli Ambrosia-suklaatehtaan työntekijä.
Syyttäjänvirasto vaati Dahmerille kuuden vuoden vankeusrangaistusta.
Luulin, että minua ei hevillä naruteta, mutta hän kyllä narutti.
Hän narutti kaikkia.
Dahmerin tapauksessa järjestelmä on pettänyt useita kertoja.
Oli kyse sitten tuomioista, poliisista tai tuomioistuimesta,
mikään niistä ei suojellut uhreja.
Poika oli vain 13-vuotias.
Kolmetoista.
Kukaan ei oikeastaan voinut tietää,
että hän oli jo murhannut.
Kun kuulin tuomarin päätöksestä,
tiesin, että näemme hänet vielä.
Siitä ei päässyt mihinkään.
Tuomion ja täytäntöönpanon välissä oli kuukausia.
Sinä aikana hän kävi edelleen homobaareissa -
ja harrasti yhden illan suhteita.
Asuitko edelleen isoäidin luona? -Kyllä.
Selvä.
Se tapahtui kaksi kuukautta ennen rangaistuksen alkua.
La Cagessa tuli valopilkku. -Sehän oli vakipaikkojasi.
Aloin jutella yhden mustan kaverin kanssa.
Mikä hänen nimensä oli? -Tony, luulisin.
Niin hän ainakin väitti. Tony.
MAALISKUU 1989
Tony Sears oli 23- tai 24-vuotias.
Hän oli malli ja hyvin viehättävä.
Hän pukeutui moitteettomasti.
Hänellä oli kauniit ja muodikkaasti kiharat hiukset.
Hän oli iloinen, ja energiaa riitti.
Hän halusi kokea seikkailuja ja uusia asioita.
Koskaan ei tiennyt, mihin yö meitä vie, mutta hauskanpito oli taattu.
Tonylla ei ollut autoa, joten minä kuskasin meitä baareihin.
Se oli tavallinen lauantai-ilta. Hain hänet asunnoltaan.
Lähdimme baarikierrokselle.
Jossain vaiheessa lähdimme eri teille.
Sovimme, missä tapaamme illan päätteeksi.
Niin me teimme.
Illan päätteeksi tapasimme tutussa kadunkulmassa.
Hänellä oli joku tyyppi seuranaan.
Hän ei ollut erityisen komea, mutta ei hän rumakaan ollut.
Hän oli vaalea, ja hänellä oli silmälasit.
Juttelimme, miten ilta oli sujunut, ketä tapasimme ja niin edelleen.
Tony halusi aamiaiselle, koska hän ei halunnut illan päättyvän.
Söimme hyvän aamiaisen, minkä jälkeen annoin heille kyydin.
Talon piti olla miehen.
Hänellä oli valkoihoinen ystävä, jolla oli auto.
Automatkan aikana hän oli hyvin hellä ja ilmeisesti hyvin humalassa.
Ajoimme 57th Streetin ja Lincolnin kulmaan.
Hän halusi, että jätän heidät kadunkulmaan.
Siinä ei ollut taloa, vaan jätin heidät risteykseen.
He nousivat autosta, ja minä hyvästelin Tonyn.
Pyysin Tonya soittamaan ajoissa, jos tarvitsi kyydin kotiin.
He lähtivät kävelemään, ja minä ajoin pois.
Sinä lähdit ulos ja tapasit sen mukavan miehen.
Mitä ajattelit, kun pyysit häntä mukaasi?
Pelkäsitkö, että niin käy taas?
En. Ajattelin, että se olisi ihan tavallinen ilta.
Otin hänet mukaani. Kun juon, arvostelukykyni ei ole parhaimmillaan
Jeffrey toi Tony Searsin isoäitinsä luo West Allisiin.
Menimme makuuhuoneeseeni ja makoilimme.
Hän alkoi puhua siitä, että hänen pitäisi lähteä.
Kävin alakerrassa keittämässä kahvia, johon sekoitin unilääkkeitä.
Hän nukahti.
Sitten kuristin hänet.
Isoäiti vain nukkui.
Hän halusi kumppanin, joka ei lähtisi.
Se halu oli hyvin voimakas.
Tulitko ajatelleeksi, että pikemminkin menetit hänet?
Kai minä tajusin sen. -Milloin?
Kun he olivat kuolleet. -Miltä se tuntui?
Se tuntui turhalta.
Hänellä oli aina keino päästä eroon ruumiista.
Hänellä oli kauniit kasvot, joten leikkasin pään irti.
Panin sen isoon valkoiseen tynnyriin, jonka täytin asetonilla.
Säilöin pään sillä tavalla.
Miksi teit sillä kertaa niin? -Kokeilin erilaisia vaihtoehtoja.
Hän säilytti koko pään, ei vain kalloa. Lisäksi hän säilytti sukuelimet.
Hän pani ne ilmatiiviiseen astiaan.
Astian hän pani työpaikalla omaan kaappiinsa.
Suurimman osan siitä ajasta Dahmer istui tuomiotaan vankilassa.
Öisin ainakin, muun ajan hän teki töitä.
Isoäidin luona joku olisi saattanut löytää astian.
Pidit siis sukuelimet ja pään.
Koitko pitäväsi hänet kumppanina?
Nyt se kuulostaa niin omituiselta.
Rakastitko Tonya? -Jos osaisin rakastaa, olisin rakastanut.
Yritin säilyttää sen, mikä hänestä oli jäljellä.
Mikä oli tavoitteesi? -Toivoin, että hänen ulkonäkönsä säilyisi.
Ei se ihan niin mennyt.
Lopulta oli selvää, että pää ei enää näyttänyt Tonylta.
Se oli kurtistunut. -Selvä.
Kiihottiko se sinua?
Ei enää niin paljon.
Tonyn sisko otti minuun yhteyttä.
Perhe kysyi, olinko kuullut Tonysta.
Sanoin, että en ollut kuullut hänestä lauantain jälkeen.
Pari päivää myöhemmin he soittivat, että ilmoittaisivat hänet kadonneeksi.
Hänestä ei ollut kuulunut mitään.
Aluksi minä olin pääepäilty, koska näin Tonyn viimeisenä.
Tonyn perhe kyseli, kerroinko kaiken -
tai oliko sitä toista ihmistä olemassakaan vai olinko Tonyn kanssa kaksin.
Sellaiset kysymykset saivat minun ja perheen suhteen muuttumaan.
Monet pitkäaikaiset ystäväni alkoivat myös ajatella,
että ehkä minä olin tehnyt jotain Tonylle.
Sitten poliisit alkoivat käydä ja kysellä.
He kyselivät, mitä sinä iltana tapahtui, mihin menimme ja mihin jätin heidät.
Tutkimuksen aikana minun oli pakko käydä -
poliisien kanssa eri baareissa.
Yritimme löytää sitä mysteerihenkilöä.
Siihen aikaan homoyhteisön ja poliisin välit eivät olleet loistavat.
Olin varma, että mukaani lähetettäisiin siviilipukuisia poliiseja.
Poliisit olivatkin täydessä univormussa aseineen päivineen.
Jotkut baarinpitäjät sanoivat, ettei minulla ollut asiaa takaisin.
Ystävät alkoivat kyseenalaistaa kaikkea.
Jossain vaiheessa minä päätin,
että minun oli aloitettava alusta.
Minä jätin elämäni Milwaukeessa ja muutin pois.
Minä välitin Tonysta. Hän oli loistava kaveri.
Ajattelin, että olisimme olleet ystäviä pitkään.
Anteeksi.
Jossittelu on helppoa.
Minun toimeni sinä iltana…
Minä edesautoin Tonyn kohtaloa.
Voisinpa palata ajassa taaksepäin ja muuttaa illan suuntaa.
MAALISKUU 1989
HEINÄKUU 1991
Jeff Dahmer on pidätettynä useista murhista.
Syyttäjänvirasto on aloittanut tutkimuksen murhaajaa vastaan.
Muutama päivä pidätyksen jälkeen -
pomoni Jerry Boyle halusi jonkun käyvän Dahmerin asunnolla.
Hän halusi, että näemme, mitä poliisi tekee.
Minut lähetettiin paikalle.
Kävelin asunnon ovelle ja astuin sisään.
Mietin, miten kukaan oli pystynyt asumaan siellä.
Verinen patja oli paikoillaan.
Kokolattiamatto oli veritahroissa.
Seinillä oli veritahroja.
Haistoin siellä kuoleman, kosteuden ja veren.
Kamalaa.
Minun piti lähteä. Onneksi käytävän päässä oli paloportaikko.
Juoksin paloportaille -
ja oksensin.
Olin ainoa nainen paikalla. Paikalla olleet poliisit nauroivat vain.
Sanoivat: "Miltäs nyt tuntuu? Tällaista se on rikospaikalla."
Oli kammottavaa nähdä, että kaikki oli totta.
Mistä minä sitä ennen tiesin, puhuiko hän totta?
Aloin miettiä sitä.
Siellä asunnossa näki sen, mitä hän ei saanut pidettyä hallinnassa.
HEINÄKUU 1991
TOUKOKUU 1990
Kun pääsin vapaaksi, muutin isoäidin luota siihen asuntoon.
ISOÄIDIN TALO
Etsin jokseenkin kunnollista asuntoa.
DAHMERIN ASUNTO
Satuin näkemään kerrostalon edessä vuokrattavana-kyltin.
Taisin muuttaa taloon toukokuussa 1990.
Muuttomiehet kantoivat TV:ni -
ja ison kirstun, jossa oli koko omaisuuteni.
Eli kaikki tavarasi isoäitisi luota.
Nyt minulla mielestäni oli mukava ja oma paikka.
Paikka, jonne voin tuoda jonkun, huumata ja kuristaa tämän.
Milwaukeessa roturajat ovat olleet hyvin selviä.
ROTUEROTTELU REHOTTAA MILWAUKEESSA
Mustat asuivat yhtäällä -
ja valkoiset eri puolella kaupunkia tai esikaupungeissa.
Dahmerin asuintalon nimi oli Oxford Apartments.
Talossa asui paljon mustia.
Kun tapasin Jeffin,
olimme asuneet talossa ehkä kaksi viikkoa.
Hän kertoi muuttaneensa West Allisista -
ja eronneensa tyttöystävästään.
Pidin hänestä, koska hän näytti kunnolliselta.
Hän näytti lauhkealta.
Hän näytti nuorelta Clark Kentiltä.
Hän oli talon ainoa yksinäinen valkoinen mies.
En pitänyt hänen läsnäoloaan mitenkään outona.
Pidin häntä tavallisena kaverina, joka yritti elää elämäänsä.
Kerran yritin esitellä hänet eräälle naiselle.
Nainen asui alakerrassa ja oli ihastunut Jeffiin.
Hän käski minun kysyä, tulisiko naapuri pelaamaan korttia meille.
Koputin Jeffin ovelle.
Sanoin: "Me pelataan korttia, ja nuo naiset pieksevät minut."
"Kaipaisin miestä apuun."
Hän sanoi suoraan, ettei halua tulla.
Sitten sanoin, että yksi nainen piti hänestä ja halusi juttusille.
Hän sanoi suoraan, ettei häntä kiinnostanut.
Minä ajattelin, että kaveri taisi olla edelleen retkussa siihen entiseen.
Huomasin aika pian,
että Jeff halusi pysytellä omissa oloissaan.
Hän ei ollut mikään juhlija.
Sinä ja Timmy. -Aivan.
Kuka tuo on? -Jeff.
Jeff-serkku. -Juuri niin.
LIONEL DAHMERIN KOTIVIDEO
Jeff pystyi hämäämään ihmisiä tilanteissa, joissa se oli välttämätöntä.
Täällä näyttää olevan tyytyväistä väkeä.
Jopa isoäitiään ja isäänsä.
LIONEL DAHMERIN ÄÄNI
Heräsitkö kahdeksalta?
Siistitkö asuntosi, että voit esitellä sen meille?
Saatte tulla käymään, jos haluatte.
En ole imuroinut, koska sen teen sunnuntaisin.
Dahmer osasi olla kiinnostava ja houkutella ihmisiä kotiinsa.
He eivät osanneet aavistaa kävelevänsä suoraan kyyn pesään.
Oliko hän ensimmäinen ruumis, jota kuvasit?
Oli. Hänen lempinimensä oli kai Cash D. En tiedä hänen oikeaa nimeään.
Millä otit kuvat? Oliko sinulla kamera?
Käytin Polaroid-kameraa.
Dahmerin asunnossa oli valokuva-albumeita.
Niihin oli järjestetty Polaroid-kuvia,
jotka esittivät Dahmerin uhreja.
Kuvat oli otettu ennen ja jälkeen paloittelun sekä sen aikana.
Jeff otti kuvia henkilöistä, joista piti kaikkein eniten.
Hän asetteli heitä kehonrakennetta korostaviin asentoihin.
Hän piti joistain osista enemmän kuin toisista,
joten hän otti kuvia niistä.
Kauanko se kesti? -Noin tunnin.
Sekö, kun otit valokuvia?
Olin kauhuissani, kun näin Jeffreyn ottamat kuvat.
Jotkut olivat hyvin rankkoja.
Kun näkee oikeita ihmisiä paloiteltuina,
asia saa kokonaan uudet mittasuhteet.
Näin siitä painajaisia.
Halusin olla ammattilainen.
Mietin, miten selviän siitä.
En voinut puhua kenellekään.
Minusta tuntui tuhlaukselta tuhota joku niin kaunis.
Vaihtoehtoja vain ei enää ollut.
Hän oli kuollut, joten minun piti jotenkin päästä eroon jäänteistä.
Uusi asunto nosti esiin uudenlaisia ongelmia.
Kerrostalossa hän ei voinut murtaa luita lekalla.
Parin päivän päästä ostin 300 litran kattilan.
Se tuli ravintolatarvikeliikkeestä.
Hän pystyi keittämään ruumiin jäänteet.
Siitä alkoi hänen hienostuneempi tapansa hävittää ruumiit.
Jo siitä puhuminen kuvottaa.
Hän hävitti luut hapossa.
Hankitko tynnyrin, että voit liuottaa luut hapossa?
Kyllä. Se oli jätetynnyri.
Kun panit luut happoon… -Ne muuttuivat muhjuksi.
Sen saattoi lapioida pönttöön ja vetää vessasta alas.
Mitä teit kallolle? -Sen pidin.
Missä säilytit sitä? -Kaapissa.
Jeffistä tuli muutakin kuin naapuri.
Pidin hänestä, koska pidin häntä hyväsydämisenä.
Yhdessä vaiheessa siskoni oli menossa naimisiin.
Minulla ei ollut rahaa lahjaan.
Koputin Jeffin ovelle ja sanoin, että olin lähdössä siskon häihin.
Pyysin häneltä rahaa lainaan lahjaa varten.
Hän antoi minulle 60 dollaria ja sanoi, ettei tarvitse maksaa takaisin.
Hän sanoi: "Hanki jotain kivaa siskollesi."
En tiennyt hänestä mitään.
Kuinka moni tietää, mitä naapuri ovensa takana puuhaa?
Ihmistä voi arvioida vain sen perusteella,
miltä hän näyttää ja mitä hän sanoo.
HEINÄKUU 1990
22. HEINÄKUUTA 1991
Mitä tiedämme epäillystä? Oliko hän 31-vuotias?
Hän on 31-vuotias. Naapurit kertoivat hänestä vähän.
Häntä ei tunnettu. Häntä pidettiin outona ja yksineläjänä.
Hän kuitenkin kävi töissä joka päivä.
Pidätysyönä -
emme aavistaneetkaan, miksi poliisi tuli.
Kysyin yhdeltä poliisilta, oliko Jeff kunnossa.
Hän vastasi: "On se perkele kunnossa."
Olin paikalla katsomassa,
kun he veivät ruumiinosia pois pienissä laatikoissa.
Ne olivat vähän kenkälaatikkoa isompia.
He veivät laatikoita kaksi tai kolme kerrallaan.
Jeff olikin Jeffrey Dahmer,
joka murhasi miehiä asunnossa 213.
Laatikollinen ruumiinosia toisensa jälkeen vietiin pois.
Seuraavaksi uhrit pitää tunnistaa.
Tällä hetkellä emme ole tunnistaneet yhtäkään löytämistämme jäänteistä.
Siihen aikaan tavallinen oikeuslääkäri -
ei voinut hyödyntää DNA:ta tutkimuksessaan.
Me siis hyödynsimme hammaskarttoja,
sormenjälkiä ja henkilökohtaisia piirteitä,
kuten tatuointeja, leikkausarpia ja niin edelleen.
Niiden avulla pyrimme tunnistamaan uhrit.
Luurankojen kokoaminen oli kuin palapelin rakentamista.
Oikeusantropologit määrittivät iän, ihonvärin ja sukupuolen.
He myös auttoivat tulkitsemaan vammoja.
Kun tutkijat pystyvät antamaan fyysiset kuvaukset uhreista,
tiedot syötetään tietokoneeseen,
jonka avulla niitä voidaan verrata kadonneiden ihmisten tietoihin.
Lukuisia ihmisiä oli kadonnut -
edellisen puolentoista vuoden aikana.
Meillä oli siis lista mahdollisista uhreista.
Kun Jeffrey oli pidätetty,
päivittäin noin 300 ihmistä kysyi, mitä heidän lapselleen oli tapahtunut -
tai tiesimmekö mitään heidän lapsestaan.
Alueen asukkaat ja kadonneiden omaiset ovat huolissaan.
Heitä on alkanut kokoontua tänään rikospaikalle.
Tulimme katsomaan, kävisikö tuuri.
Ehkä niin ei, ehkä käy. Yritämme saada vihjeitä.
Kysyimme tietoja oikeuslääkäriltä, joka yritti panna osia kasaan.
Kun saimme tiedon, ja jos meillä oli kuva henkilöstä,
näytimme kuvan Dahmerille, jotta voisimme tunnistaa uhrit.
Tehtävä oli suunnaton.
Hän kuvaili jokaista uhria hyvin yksityiskohtaisesti.
Joitakin uhreja emme olisi voineet yhdistää Dahmeriin -
ilman hänen yhteistyötään.
Henry Smith on etsinyt veljeään tuloksetta Milwaukeen ja Chicagon homobaareista.
Oli tavallista, että baarissa joku sanoi, että taas on yksi kadoksissa.
Siihen vastasi, että kuka tällä kertaa.
Milwaukee on pieni paikka, etenkin mustien homojen näkökulmasta.
Jos jotakuta ei näkynyt pariin viikkoon, hänen oletettiin muuttaneen.
Sitten alkoi olla lähes viikoittaista,
että kuuli jonkun kadonneen.
MURHA: EDWARD SMITH
Kohtasin Eddie Smithiä yhtenään.
Aivan yhtäkkiä hän oli kadonnut.
Minä en usko, että häntä löytyy.
Carolyn Smith rukoilee, ettei hänen pelkonsa käy toteen.
Hänen 28-vuotias veljensä Eddie nähtiin viimeksi viime kesänä.
Hän oli menossa katsomaan pride-kulkuetta.
Eddien sisko tuli baariin.
Hän kyseli ihmisiltä ja näytti heille kuvia.
Hän sanoi, että Eddie olisi ilmoittanut jollekin.
"Hän olisi soittanut, mehän puhumme päivittäin."
Milwaukeessa varttunut Ernest Miller aikoi palata Chicagoon, kun hän katosi.
MURHA: ERNEST MILLER
Ernest Miller oli toinen.
Hänellä oli hyvä sielu. Hän oli luova.
Tietenkin baareissa kuhistiin, kun Ernest katosi.
18-vuotias Curtis Straughter asui tässä talossa isoäitinsä kanssa.
Isoäiti näki hänet viisi kuukautta sitten.
Siihen aikaan baareissa oli tupakka-automaatteja.
Tupakka-automaatteihin kiinnitettiin katoamisilmoituksia.
Ne olivat kadonneiden aikuisten katoamisilmoituksia.
Omaiset yrittivät etsiä näitä kadonneita.
Taistele aidsia vastaan!
Dahmer oli aktiivinen samaan aikaan,
kun Milwaukeen aids-kuolemat kymmenkertaistuivat.
Ihmisiä katosi kirjaimellisesti.
Kukaan ei tiennyt, kuolivatko he, sairastuivatko he vai muuttivatko he pois.
Oikeutta homoille!
Dahmerilla oli harvinaislaatuinen tilaisuus aikana,
jolloin ihmisiä katosi muutenkin,
eikä syytä tiedetty.
Myös Hughesin perhe tunsi Jeffrey Dahmerin.
Kuuromykän Tony Hughesin ystävät kertoivat Tonyn omaisille -
nähneensä Tonyn lähtevän vaalean miehen matkaan.
TOUKOKUU 1991
KAKSI KUUKAUTTA ENNEN DAHMERIN PIDÄTYSTÄ
Tony ei pystynyt kuulemaan tai puhumaan.
Hän kirjoitti viestejä. Hänellä oli aina kynä ja paperia mukanaan.
Hänen seurassaan halusi pitää hauskaa, koska hänellä oli hauskaa.
Tony tunsi Jeffin pitkään.
Tony ja Jeff olivat harrastaneet seksiä. Tony kertoi sen minulle.
Oli toukokuun loppu vuonna 1991.
Olin Tony Hughesin kanssa The Phoenix -nimisessä baarissa.
Istuimme tiskin ääressä drinkeillä.
Jeffrey Dahmer tuli sisään takaovesta.
Kun Jeff tuli baariin, Tony meni hänen luokseen.
Tony jätti minut ja seurasi Jeffiä tanssilattialle.
Sen jälkeen en enää nähnyt Tony Hughesia.
Jeff kertoi minulle kaikista uhreista.
Luottamuksen rakentamiseen kuluu aikaa,
ennen kuin toisen kanssa voi keskustella syvimmistä salaisuuksista.
Halusin pitää sen kuuromykän kanssani.
Terästin hänen juomansa pillereillä. Hän nukahti.
Halusin kokeilla,
keksisinkö keinon pitää hänet kanssani ilman,
että minun tarvitsi tappaa häntä.
Kun hän tunsi olonsa mukavaksi seurassani,
hän kertoi tietoja, joita hän ei ollut kertonut poliisille.
Minulla oli pora ja…
Tämä kuulostaa pahalta.
Kerronko?
Porasin pienen reiän hänen kalloonsa, kun hän nukkui.
Halusin nähdä,
saisinko pidettyä hänet zombimaisessa tilassa.
Hän taisi uskoa, että voisi tyydyttää tarpeensa,
jos saisi karkean lobotomian avulla pidettyä jonkun hengissä.
Olin äimänä.
En kestänyt kuulla enempää.
Paikalla oli yksi psykologeistamme, Kenneth Smail.
Pakotin hänet jäämään kanssani.
Mistä keksit sen?
Omasta päästäni.
Ajattelin, että ehkä se onnistuisi.
En halunnut jatkaa tappamista niin, että käteeni jäisi vain kallo.
Hän halusi tehdä ihmisestä tahdottoman.
Se oli järkyttävää.
Hän ruiskutti reikään suolahappoa.
Herra Hughes kuoli ruiskeen seurauksena.
Häntä ei ollut tarpeen kuristaa.
Dahmer piti kallon pitkän aikaa.
Itse asiassa, kallo oli asunnossa vielä pidätyksen aikaan.
Tulen surulliseksi aina, kun ajattelen niitä miehiä.
Kuten kaikki muutkin silloin, he vain yrittivät löytää itsensä.
Eivät he tienneet joutuvansa uhreiksi.
Useimmissa tapauksissa he olivat köyhiä homomiehiä,
joilla ei ollut laajaa tukiverkkoa.
Lähimmäistä etsivälle tukiverkolle -
taas ei suotu riittävää huomiota.
Poliisi pohtii, miten kukaan on kyennyt sellaisiin tekoihin.
Toiset ihmettelevät, miten poliisi ei tiennyt Dahmerista.
Dahmer oli tuomittu seksirikollinen, joka oli ehdonalaisessa.
Minä kävin usein baareissa.
Minulta ei kysytty kenestäkään.
Yksikään konstaapeli tai rikostutkija ei tullut kysymään minulta,
mitä tiesin tästä tai tuosta henkilöstä.
Kyse ei ollut parista kuukaudesta tai viikosta.
Murhat jatkuivat vuosia.
Miten joku voi murhata niin pitkään ilman, että poliisi huomaa?
Joidenkin mukaan vastaus piilee poliisiyhteisössä,
joka tutkii hitaasti homoihin liittyviä rikoksia.
Jos uhrit olisivat olleet valkoisia heteroita,
etsinnät olisivat olleet perusteellisempia ja tarkempia.
Rasismisyytöksiä. Useat murhat olisi voitu estää.
Se osoittaa, että vähemmistö koetaan taakkana.
Perheet uskoivat, että poliisi ei tehnyt tarpeeksi.
He saattoivat olla oikeassa.
Poliisissa varmaankin ajateltiin,
että 20-vuotias miehiä iskevä mies -
voi olla missä tahansa.
On aiheellista kysyä, etsikö poliisi kadonneita riittävän hyvin.
Olettiko poliisi, että heitä ei kannattanut etsiä?
Jos ruskeita ihmisiä olisi kuunneltu, moni henki olisi säästynyt.
Ostin 140 litran pakastimen.
Miksi halusit sen?
Valmistauduin lisäuhreihin.
Tekstitys: Kirsi Reima