Mr. Dahmer az első gyilkossága után
kilenc évig nem ölt meg senkit.
Azután viszont
az Ambassador Hotelben egy holttest mellett tért magához.
GYILKOSSÁG: STEVEN TUOMI
Ez után következett be az, amit én fordított megtérésnek neveznék.
Azt gondolhatta, talán ez a végzete. Elvégezni az ördög feladatát.
Mindenféle bizarr varázsigét kezdett mormolni.
Olyan filmekkel kezdett azonosulni, melyek szerint…
ÖRDÖGŰZŐ 3.
…igenis léteznek gonosz erők.
A Jedi visszatér volt az egyik.
Teljesen azonosult az uralkodóval. Az elméjével akart irányítani.
Az uralkodónak sárga volt a szeme,
ezért Jeff talált egy helyet, ahol vehetett sárga kontaktlencséket.
Aztán mielőtt nekivágott az éjszakának,
betette a kontaktlencséket.
Fel kellett spannolnia magát úgy,
hogy megpróbált belebújni az ördög vagy egy gonosz ember testébe,
hogy valóra váltsa, amiről fantáziált.
Az emberek beülnek
különféle véres horrorfilmekre, hogy…
szörnyűségeket lássanak.
Az egyetlen különbség, hogy én végre is hajtottam őket.
A NETFLIX DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
A kapcsolatom Jeff-fel idővel elmélyült.
Ahogy beszélgettünk, egyre több oldalát ismertem meg.
Sok volt benne a belső feszültség.
Nagyon hosszú idő telt el úgy, hogy nem követett el gyilkosságot.
De miután megismerte Steven Tuomit,
a késztetés fölötti kontrollja megszűnt. Ingoványos talajra lépett.
Mikor jött el az a pont,
amikor teljesen átadtad magad ezeknek az érzéseknek,
és többé nem küzdöttél ellenük?
Az Ambassador Hotel után.
Az indította be igazán a dolgokat.
Végül átlépett egy határt, ahonnan már nem volt visszaút.
Négy évvel később pedig
ez a felelőtlenség vezetett a letartóztatásához.
1991. JÚLIUS 22.
A Dahmer-ügy olyasmi, amihez hasonlót sosem láttunk Milwaukeeban.
Újságírói pályám egy irreálisnak tűnő eseménye volt.
Azon az éjszakán, 1991. július 22-én,
a milwaukeei rendőrök az éjszakai őrjáratukat teljesítették.
Dahmer lakása előtt haladtak el.
A járőrkocsijukkal, kint az utcán.
Ekkor lépett oda hozzájuk Tracy Edwards.
Tracy Edwards boxeralsót viselt,
a csuklóján pedig bilincs lógott.
A járőrök beszédbe elegyedtek vele,
ő pedig belekezdett
egy kitaláltnak tűnő történetbe arról, hol is járt nem sokkal korábban.
Egy fura fehér krapekról mesélt,
akivel az imént került kapcsolatba.
Dahmer az áldozatai kiválasztásakor
egy konkrét testfelépítést keresett.
Pénzt kínált nekik,
amiért cserébe hagyták, hogy Dahmer fotózza őket.
De kikötötte: „Fel kell jönnöd hozzám.”
Aznap éjjel Tracy Edwards beleegyezett, hogy felmegy hozzá.
Először is Tracy egy nagyon rendes fickó,
valamint nagyon életrevaló.
Elmesélte, hogyan viselkedett Jeffrey aznap este,
ami kapcsán ő hirtelen rádöbbent,
hogy nem fotózni mentek oda.
Szörnyűségesebb oka volt.
Mikor a hálószobába mentek,
Dahmer megbilincselte az egyik kezét,
de mivel Edwards ficergett, a másikat már nem sikerült neki.
Jeffrey elindította az Ördögűző 3-at.
Dahmer kezdett belefeledkezni a filmbe,
így nem izgatta túlságosan a félig feltett bilincs.
Őrült mozgásba kezdett,
előre-hátra ringatta magát a széken ülve,
és közben fura hangokat adott ki, meg mintha idegen nyelveken beszélt volna.
Tracy úgy tett, mintha haverok lennének,
mivel tudta, hogy ha nem menekül el tőle, megöli.
Azt mondtam, a mosdóba megyek. Ahogy elhaladtam mellette, megütöttem.
Az ajtóhoz szaladtam, és Isten biztosan mellettem állt,
mert nyolc zár volt az ajtón, és én pont a megfelelőt választottam.
Tracy megállított egy milwaukeei rendőrautót.
Először csak a bilincset akarta levetetni.
Nem hiszem, hogy sokat akart mesélni arról,
hogy hogyan került rá a bilincs.
Nem olyan volt, mint amit a milwaukeei rendőrök használtak.
A kulcsuk sem illett bele,
így visszamentek a lakásba a bilincs kulcsáért,
meg hogy vizsgálódjanak.
KIKÉRDEZTÜK JEFFREY-T
Dahmer részegen nyitott ajtót.
Beengedte a rendőröket,
akik átvizsgálták a hálószobát, és egy kést találtak az ágy alatt,
amellyel Dahmer Tracy Edwardst fenyegette.
Tracy Edwards említette,
hogy Dahmer arról beszélt,
hogy egy vagy több fej van a hűtőben.
A rendőr kinyitotta a hűtőt,
amelyben egy fej volt, felfelé szegeződő tekintettel,
ezért felüvöltött.
A rendőr szó szerint felüvöltött.
Végül nyugdíjba vonult, mert folyton erről álmodott.
Nem tudta feldolgozni.
Dahmert őrizetbe vették,
és bevitték a rendőrőrsre.
A helyszínre érve találkoztam az éjszakás hadnaggyal,
Roosevelt Harrell-lel, aki a fejét rázva elmesélte,
mennyire hihetetlen az ügy.
Aprócska lakás volt, telis-tele bizonyítékokkal.
Maga a helyszín is hátborzongató volt.
A lakásban mindenféle szerszám volt.
Fűrészek, csavarhúzók
és más eszközök, melyeket az áldozatai feldarabolására használt.
Azt hittem, rutinhelyszínelés lesz, de amikor megérkeztem,
és a rendvédelmis bekísért Dahmer lakásába…
A törvényszéki halottkémek hozzászoktak a durva látványhoz,
de az ott mindenen túltett.
A szobában körbetekintve látható volt az arcokra kiülő rémület.
És az azóta elmúlt évek során
meggyőződésemmé vált,
hogy abban a pillanatban
szembesültem magával a puszta gonoszsággal.
Nem igazán találok rá szavakat,
de úgy érzem, ez az emberi romlottság netovábbja.
Miközben a különböző fiókokat és tárolókat átvizsgáltuk,
úgy éreztem, nem egy bűnügyi helyszínt vizsgálok,
hanem Dahmer múzeumát szedem ízekre.
Nyilvánvaló volt, hogy Dahmer megőrzött
néhány testrészt az áldozataiból.
Kiszáradt nemi szerveket, emberi hajat…
Találtunk zacskókat
emberi szövetmaradványokkal.
Sikerült azonosítanom
egy emberi szívet,
és különféle vázizomszöveteket.
A hálószobában pedig
volt három, teljesen ép, lefejezett csontváz.
Valamint 11 emberi koponya.
Akkor hasított belém a felismerés: „Sorozatgyilkos van Milwaukeeban.”
Annyira extrém volt a szituáció! Szinte hihetetlen.
De mégis hihető, hiszen ott voltak a bizonyítékok.
A hálószobában állva
megláttam egy nagy, kék műanyag hordót.
Ahogy megmozdítottam és megráztam,
valamiféle folyadék lötyögött benne,
meg volt benne valami nehéz súly,
ezért odahívattam a vegyvédelmi csapatot,
hogy távolítsák el, hátha vegyszerek
vagy más ártalmas anyagok vannak benne.
Másnap kora reggel
bementem a rendőrkapitányságra,
és értesültem a Dahmer által elmondottakról.
BEISMERTE A CSONKÍTÁSOKAT
Elkezdtünk időrendben végigmenni az eseményeken.
Ezzel kezdetét vette egy többhetes,
sőt, több hónapos nyomozás.
Az ügyvédje azt mondta neki: „Azt javaslom, hallgasson.”
Ő pedig mindennap lemondott a hallgatás jogáról.
A börtönben beszéltünk,
és közben Jeff kitért mindegyik áldozatára.
Egyenként visszaemlékezett rájuk.
Igen, az érzéseimet mindig magamban tartottam,
úgyhogy ez most újdonság számomra.
Úgy érzem, velem nyitott voltál.
Gyakorlat teszi a mestert.
Meg tudnád mondani, hogy mi okból akartad megölni őket?
Azt hiszem, a belső hajtóerő
nyilvánvalóan egy torz szexuális vágy volt.
Az állandó üresség, amit belül éreztem,
és hogy nem találtam semmit,
ami az életben boldogságot,
békét vagy megelégedettséget adott volna.
Mindig többre vágytam.
1991. JÚLIUS 22.
1988. JANUÁR 17.
8 HÉTTEL STEVEN TUOMI MEGGYILKOLÁSA UTÁN
Egy este szórakozni mentem,
és találkoztam egy… Azt hiszem indiai férfival.
Csak állt ott. Azt mondta, a buszra vár.
- Emlékszel a nevére? - Nem.
1988 januárjában
a nagymamája házában lakó Jeffrey Dahmer szórakozni indult,
és megismerkedett a 14 éves James Doxtatorrel.
Egy buszmegállóban állt egy melegbár előtt.
Dahmer arra kérte őt, hogy menjen el vele a nagymamája házába.
Doxtator 50 dollárt kért fizetségül a szexért.
- Hol volt a nagyi? - Az emeleten aludt.
Megkérdeztem, milyen sokáig tud maradni.
Azt válaszolta:
„Maximum kora hajnalig.”
De akkor már szinte kora hajnal volt.
Értem.
Mi járt az eszedben?
Csak…
azt akartam, hogy maradjon. Jobban nem tudom körülírni.
Olyan elixírt kevert, ami elaltatja az embert.
Altatót használt hozzá.
Úgy öt-hét tablettát kevert az áldozatok kávéjába.
Talán némi alkoholt is tett bele.
A gondolataim az idő tájt nyilvánvalóan
nem egy épelméjű ember gondolatai voltak.
Jobb szerettem volna, ha életben marad,
de a megfojtása tűnt az egyetlen megoldásnak, hogy maradjon.
Megölt valakit. A holttest az emeleti hálószobában maradt.
A nagymama felébredt, Jeffrey meg lement hozzá,
hogy együtt reggelizzen vele.
A holttest közben fent volt a hálóban.
Jeffrey elcsevegett a nagymamával,
majd elküldte a templomba.
Mindezt teljes közönnyel.
Doxtator holttestét
a nagymamája pincéjében lévő éléskamrában tárolta úgy egy hétig.
És amikor egyedül maradt otthon,
előhúzta a holttestet, és szexuális tevékenységre használta.
A holttestekben, próbababákban és eszméletlen emberekben
az a közös,
hogy nem követelőznek,
nem panaszkodnak,
és nem akarnak távozni.
Dahmernek főként ez számított.
Nem ismerek még egy olyan embert,
aki annyira magányos lenne, mint Jeffrey Dahmer volt.
Megkérdeztem tőle:
„Jeffrey! Vannak barátaid?”
„Nincsenek.”
„Mentél valaha másokkal moziba?”
„Nem.”
„Jársz partikra?” „Nem.”
Nem voltak barátai, így nem volt kivel beszélgetnie.
Csupán egy emberi lény sivár külső burkáról alkothattam képet.
Nem mozgatta őt semmi más,
csak hogy kielégítse azt a vágyát,
hogy egy halott vagy öntudatlan emberi lénnyel szexeljen.
Az egész helyzet arra késztetett, hogy átértékeljem,
hogyan éltem az életem.
Addig ezt nem ismerted fel?
Talán igen, de úgy döntöttem, nem veszek róla tudomást, eltemetem,
és alárendelem az engem irányító kényszernek.
Jeffrey-t nagyon érdekelte az anatómia.
Ez nagyon fiatal korában, már harmadik- negyedik osztályban megmutatkozott.
Jeff-fel fiatalkorunkban sokat kirándultunk az erdőben,
és gyakran botlottunk bele a földön heverő csontokba.
Ő pedig különös érdeklődést mutatott azoknak az állatoknak az anatómiája iránt.
Sok időt töltött az udvaron álló kis kunyhóban,
ahol állatokat tartott.
A kis kunyhó egy időben
csontgyűjteménynek adott otthont.
Mókus- vagy nyúlcsontoknak,
vagy bárminek, amit az erdőben találni lehetett.
Egy munkaasztalon állította ki őket a fészerben.
A rajtuk lévő húsmaradványokat letisztogatta.
Engem nem érdekelt, hogy ilyesmiket gyűjtsek,
Jeffet viszont lenyűgözte.
Abban az életkorban az érdeklődése
még az amatőr állatpreparálás szintjén mozgott.
De ennek során
úgy esett,
hogy elkezdett érdeklődni
a belső szervek iránt.
Nyilván morbid érdeklődés volt.
És mivel kezdted?
Elgázolt állattetemekkel,
kutyákkal,
oposszumokkal.
Lelkesedett az állatok felboncolásáért, mert meg akarta nézni őket belülről,
hogy lássa, mi hogy van odabent elrendezve.
Kilencedik osztályban
felboncoltam
egy kismalacot.
A boncolás végeztével
hazavittem a malacfejet,
lepucoltam róla a húst,
és egy időre megtartottam a koponyát.
Hogy miért? Nem tudom.
Nem ölt állatokat. Kimúlt állattetemeket tanulmányozott.
Ez mind része volt a holttestek iránti
áhítatának.
Csak ez érdekelte.
Megszállottá vált.
Egyfajta fal volt közte és az emberek között.
Érzelemmentesség jellemezte.
Képtelen volt más emberekhez kötődni.
Abban sem vagyok biztos,
hogy képes voltam-e igazán
szeretetet érezni akkoriban.
Most sem biztos.
Nem tudod, hogyan kell szeretni. Erre célzol?
Nem biztos, hogy tudom.
Aki képes szeretni, szerintem nem lenne képes ilyesmikre.
1991. JÚLIUS 23.
A Dahmer letartóztatása utáni reggelen,
napfelkeltekor
az éjszakai műszakos rendőrök hazaindultak,
és megérkezett a nappali váltás.
A Dahmer lakása mögötti sikátor zsúfolásig telt
a média képviselőivel, de főként a lakókkal,
akiket evakuáltak Dahmer lakóházából.
Egy bűnügyi újságírónak fontos, hogy kapcsolatai,
belső informátorai legyenek a rendőrségen.
Az egyik barátom a kapitányságról elárulta nekem Dahmer nevét,
ami akkor még nem volt nyilvános.
El akartam menni a tetthelyről,
hogy belenézzek a kerületi ügyész számítógépes rendszerébe.
Abban a rendszerben
a neve alapján utánanézhettem Dahmer múltjának.
És valóban, volt egy szexuális zaklatásról szóló ügye.
Átnéztem a nyilvántartást, és megtudtam, hogy abban az ügyben
egy Gerry Boyle nevű ügyvéd képviselte őt.
Dahmer ismert figura volt a rendőrségen.
1991. JÚLIUS
1988. SZEPTEMBER
1988 szeptemberében találkoztam először Dahmerrel.
Egy fiatal fiúval szembeni szexuális visszaéléssel vádolták.
Egyik délután megláttam az utcán
egy eurázsiai srácot, ahogy ott sétált.
Megkérdeztem, akar-e 50 dollárt keresni. Igennel válaszolt.
„Fotózásért.” Hazamentünk.
Alsónadrágra vetkőzött.
Két képet csináltam róla. Azt hiszem, egyet az ágyon, egyet állva.
Kávét ittam ír krémlikőrrel.
Neki is adtam belőle. Altató volt benne.
Iszogatott belőle valamennyit,
amíg nálam volt, maximum egy óráig.
Azt mondta, mennie kell. Kifizettem az 50 dollárt,
ő pedig elment.
Miért hagytad elmenni?
Mert nem volt késem. Nem állt szándékomban bántani.
Csak vele akartam lenni,
és egy ideig mellette feküdni.
Azt mondta, szereti hallgatni a gyomorhangokat.
BÍRÓSÁGI VALLOMÁS NÉV TITKOSÍTVA
Mozdulatlanul feküdtem az ágyon,
ő meg odahajolt, és elkezdett…
A fülét a hasamra tette.
A fiú el tudott menekülni.
Kissé kábult állapotban ért haza.
A szülei aggodalmaskodtak.
Kórházba vitték, és hívták a rendőrséget, mert úgy tűnt, be van drogozva.
Az ügyészi hivatal zaklatás miatt emelt vádat Dahmer ellen.
Dahmert elítélték a fiú bedrogozása és szexuális zaklatása miatt.
Amikor Dahmer a figyelmem középpontjába került,
a büntetés-végrehajtás milwaukeei régiójának
vezető pszichológusa voltam.
Amíg ítélethirdetésre várt,
én azt mondtam, gyorsan felmérem az állapotát,
csak hogy képet kapjak róla, mivel is van dolgunk.
ERŐS DÜH
Jeffrey már az elején dühösen védekezett. Nem volt együttműködő.
Félórás késéssel érkezett,
remélve, hogy nem várom meg.
Csak bámult rám
hideg, jeges, dühös tekintettel
az egész beszélgetés alatt.
De már a viselkedésével is rengeteg
fontos információt közölt.
A személyiségmintája
olyasvalakié, aki kihasználja az embereket,
tárgyként tekint rájuk, és nincs benne empátia.
NAGY VALÓSZÍNŰSÉGGEL VISSZAESŐ
Az értékelésem szerint túl veszélyes, hogy a közösség része legyen.
Ezt a személyt börtönbe kell zárni.
KOMOLYABB BÖRTÖNBÜNTETÉS
A bíró a végén meghallgatta Jeffrey beszédét,
amely igen megindító volt.
Dióhéjban lényegileg azt mondta: „Ez szörnyű!
Sajnálom. Nem fog többé előfordulni.”
MILWAUKEEI MEGYEI BÖRTÖN
Az ítélet egy év közmunka volt.
A közmunka nálunk egy olyan program, mely során rendes munkaidőben dolgozol,
de börtönben vagy, amikor nem.
Jeffrey Dahmert az Ambrosia csokoládégyár alkalmazta.
1-ES CELLA
A hivatalunk szerint hat évet kellett volna kapnia.
Nem értettünk egyet a bíróval.
Azt hittem, tisztában vagyok vele, hogy kiket nem lehet átverni.
De bevallom, engem is jól átvert.
Mindenkit átvert.
A Dahmer-ügy kapcsán látható,
hogy a rendszer számos alkalommal kudarcot vallott.
Sem próbaidő kiszabásával,
sem feltételes szabadlábra helyezéssel, sem intézkedéssel, sem ítélettel
nem tudta megvédeni az áldozatokat.
Az a fiú a történtekkor csak 13 éves volt.
Tizenhárom éves.
Igazából semmiből nem lehetett tudni,
hogy már ölt embert.
De amikor először hallottam,
hogyan döntött a bíró,
azt gondoltam: „Hát jó. Vele még találkozni fogunk.
Kizárt, hogy ne kerüljön újra a látóterünkbe.”
Hónapok teltek el az ítélet kihirdetése
és a büntetés letöltésének kezdete között.
Abban az időszakban
ő továbbra is melegbárokba járt,
és egyéjszakás kalandjai voltak.
- Akkor még a nagyinál laktál? - Igen.
Rendben.
Két hónappal a közmunkaközpontba való bevonulásom előtt
a La Cage-ban voltam záráskor.
Az az egyik törzshelyed volt?
És beszélgetésbe elegyedtem egy fekete sráccal.
- Hogy hívták? - Azt hiszem, Tonynak.
Azt hiszem.
Legalábbis azt mondta, így hívják.
Tony.
1989. MÁRCIUS
Tony Sears 23-24 éves lehetett.
Tony Sears modell volt.
Nagyon vonzó volt,
és mindig kifogástalanul öltözködött.
A haja is csodálatos volt.
Akkoriban csak fürtösnek hívtuk.
Mindig lendületes, energikus volt.
Mindig kalandvágyó volt, mindig valami újdonságot keresett.
Sosem tudtad, mit tartogat az éjszaka, de azt igen, hogy jól fogod érezni magad.
Tonynak nem volt autója,
úgyhogy mindig én mentem érte,
és együtt mentünk a bárokba.
Egy tipikus szombat este volt. Felvettem őt a lakása előtt,
aztán bárról bárra jártunk.
De az este során egyszer csak úgy döntöttünk, különválunk.
Ilyenkor megbeszéltük, hogy a buli végén itt és itt találkozunk.
Úgy is tettünk.
Mikor végéhez ért a buli,
a sarkon találkoztunk, ahogy mindig,
de volt vele egy pasi is.
Nem volt túl jóképű, de csúnyának sem nevezném.
Szőke haja volt,
és szemüveget viselt.
A sarkon az aznap éjjel történtekről beszélgettünk.
Kivel futottunk össze, merre jártunk… Ilyesmikről.
Tony reggelizni akart,
mert ő sosem akarta, hogy az éjszaka véget érjen.
Jól megreggeliztünk,
aztán kocsival hazavittem őket. A srác azt kérte, az ő házához.
Egy barátjával volt, egy fehér férfival, akinek volt kocsija.
A srác a kocsiban végig
nagyon gyengéd, és szemlátomást igen részeg volt.
Elhajtottunk
az 57. utca és a Lincoln sarkára.
Azt kérte, tegyem ki őket a sarkon.
Nem volt ott se ház, se semmi, csak egy útkereszteződés.
Ők kiszálltak, én meg elköszöntem Tonytól.
Emlékeztettem rá, hogy ha érte kell jönnöm,
eddig és eddig hívhat.
Aztán elsétáltak, én meg elhajtottam.
Mikor aznap este bulizni mentél, találkoztál azzal a szimpatikus sráccal.
- Igen. - Mi járt az eszedben,
amikor el akartad hívni magadhoz?
Tartottál tőle, hogy újra megtörténik az a dolog?
Nem. Azt gondoltam, csak egy átlagos éjszaka lesz.
Hazavittem őt.
Az ítélőképességem nem mindig jó, ha iszom,
főleg, ha sokat iszom.
Jeffrey hazavitte Tony Searst a nagymamája házába,
West Allisbe, ahol akkoriban lakott.
Felmentünk a hálóba,
és ott heverésztünk.
Aztán utalt rá,
hogy jön a reggel, neki pedig mennie kell.
Lementem, és készítettem egy csésze kávét
altatótablettákkal.
Ő elaludt,
én pedig megfojtottam.
A mamája átaludta az egészet.
Az, hogy társaságra vágyott, de aztán nem akarta elengedni az illetőt,
erőteljesen a hatalmába kerítette őt.
Megfordult akkoriban a fejedben,
hogy inkább elvesztetted őt, mintsem megtartottad?
Azt hiszem, erre ráébredtem, de…
- Mikor? - Mikor már halottak voltak.
Mit éreztél?
Elégedetlenséget. Hogy kár érte.
Mindig talált módot arra, hogy megszabaduljon a holttestektől.
Jóképű volt, úgyhogy
levágtam a fejét,
beletettem egy nagy fehér hordóba,
teletöltöttem acetonnal,
ami tartósította a fejet.
- Akkor miért így csináltad? - Hát, csak…
Új módszerekkel próbálkoztam.
Megtartotta az egész fejet, nem csak a koponyát,
és megtartotta a nemi szervet is.
Légmentesen záródó dobozba tette őket,
amit a szekrényébe tett
a munkahelyén, a csokigyárban.
Ezalatt nagyrészt
egy büntetés- végrehajtási intézményben ült,
legalábbis éjszakánként, mellette pedig közmunkát végzett.
Nagyobb biztonságban volt a csomag, mint a nagyi házában,
ahol valaki rábukkanhatott volna.
Megtartottad a nemi szervet és a fejet is?
Még úgy érezted, mintha ott lenne veled?
Ez így most nagyon bizarrul hangzik számomra.
Szerinted szeretted Tonyt?
Igen, mondhatom, hogy ha tudtam volna szeretni, akkor szerettem volna.
Próbáltam megőrizni azt, ami megmaradt belőle.
Miben reménykedtél?
Reméltem, hogy kiszárad, és úgy fog kinézni, mint élőben,
de ez nem jött össze.
Addigra nyilvánvalóvá vált, hogy már nem úgy néz ki, mint Tony.
- Összezsugorodott. - Értem.
De még mindig felizgatott?
Nem, nem annyira. Kezdett elmúlni az izgatottság.
Megkeresett Tony nővére.
Felhívott, és megkérdezte, tudok-e valamit Tonyról.
Mondom: „Nem. Szombaton együtt buliztunk,
de azóta nem hallottam róla.” Ennyit beszéltünk.
Úgy egy vagy két nappal később
újabb hívást kaptam, mert be akarták jelenteni az eltűnését,
mivel se híre, se hamva nem volt.
Eleinte én voltam a fő gyanúsított,
mivel én láttam utoljára Tonyt életben.
Tony családja kérdezősködött:
„Minden részletet elmondtál?
Tényleg létezik az a másik srác, vagy csak te voltál Tonyval?”
Az ilyen kérdések megváltoztatták a család hozzám fűződő viszonyát.
Egy csomó régi barátom is hasonló dolgokat gondolt rólam.
Hogy talán én tettem valamit Tonyval.
Aztán újra jött a rendőrség, többször is meglátogattak,
és elkezdtek kérdezősködni.
Egyre többet arról, hogy mi történt aznap éjjel, hol voltunk, hol tettem ki.
Az egyik dolog, amit meg kellett tennem
a nyomozás során az volt,
hogy a rendőrökkel együtt el kellett mennem
különböző bárokba,
hátha felismerem,
ki volt az a titokzatos, szőke férfi.
Akkoriban a meleg közösség és a rendőrség kapcsolata
nem volt a legjobb.
Azt hittem, hogy legalább civil ruhás rendőröket küldenek,
de egyenruhában jöttek. Fegyverrel, sapkában, jelvénnyel, mindennel.
Volt olyan bártulajdonos, aki azt mondta:
„Ide ne is gyere vissza többet!” Meg ilyenek.
A barátaim kérdezősködtek, hogy mi van.
Szóval eljutottam odáig,
hogy úgy éreztem, muszáj új életet kezdenem.
Lényegében hátrahagytam a milwaukeei életemet,
és elköltöztem a városból.
Nagyon kedveltem Tonyt.
Nagyszerű srác volt.
Úgy gondoltam, hogy sokáig barátok leszünk,
és…
Elnézést!
Túl sok a „mi lett volna”.
Már csak azért is,
mert néhány aznapi cselekedetem…
hozzájárult, hogy ez történt vele.
Azt kívánom, bárcsak visszacsinálhatnám az egészet,
és másképp végződhetne az az este!
1989. MÁRCIUS
1991. JÚLIUS
Míg Jeff Dahmer rendőrségi őrizetben van
többrendbeli emberölés vádjával,
az ügyészség már meg is kezdte
a hivatalos nyomozást az állítólagos gyilkos ellen.
Néhány nappal a letartóztatása után
a főnököm, Gerry Boyle azt akarta, hogy valaki járja be a lakást.
Biztos akart lenni benne, hogy tudjuk, mi folyik ott,
és engem jelölt ki erre a feladatra.
A lakása ajtajához érve,
és azon belépve
az járt a fejemben, hogy hogyan élhetett ott bárki is.
A vérben tocsogó matrac még mindig ott volt.
A szőnyegen vérfoltok.
A falon vérfoltok.
A szag odabent a halál szaga volt,
párával és vérrel keveredve.
Szörnyű volt.
Ki kellett jutnom onnan, és szerencsére a folyosó végén
volt egy vészkijárat tűzlépcsővel,
így oda ki tudtam szaladni, és…
Az öklendezésből hányás lett.
Én voltam ott az egyetlen nő. Az összes ott lévő férfi rendőr
csak állt és nevetett.
Azt kérdezték: „Ehhez mit szól?
Tetthelyet akart, most megkapta.”
Ijesztő volt
a saját szememmel
látni a szörnyű valóságot.
Ki tudja? Lehet,
hogy az egész csak színjáték volt, hogy csak udvarias volt velem.
Ezen kezdtem el gondolkodni.
Amin nem tudott uralkodni,
az a saját kis belső démona.
Igazából azt láttuk a lakásában.
1991. JÚLIUS
1990. MÁJUS
Miután kiengedtek a közmunkaközpontból, elköltöztem a nagyitól ebbe a lakásba.
A NAGYMAMA HÁZA
Miközben egy viszonylag pofás lakást kerestem,
DAHMER LAKÁSA
megláttam az Oxford társasházat, és besétáltam.
Kint volt egy „kiadó” tábla.
Aztán beköltöztem.
Azt hiszem, 1990 májusában.
A költöztetők elhozták a tévémet,
meg egy nagy ládát az összes holmimmal.
Amik addig a nagyid házában voltak?
Elképzeltem egy saját lakhelyet, valami szép, elszigetelt részen,
ahová felvihetek bárkit,
akit elkábíthatok és megfojthatok.
Milwaukee mindig is egyike volt
a szegregált városoknak.
MILWAUKEE A LEGSZEGREGÁLTABB AZ USA-BAN
A feketék a város egyik felében,
míg a fehérek a város másik felében és a külvárosban éltek.
Dahmer az Oxford társasház nevű épületkomplexumban lakott,
ahol sok afroamerikai is élt.
OXFORD TÁRSASHÁZ
Mikor először találkoztam Jeff-fel…
DAHMER SZOMSZÉDJA
…úgy nagyjából két hete lakhattunk ott.
Azt mondta nekem,
hogy most költözött át West Allisből,
és hogy nemrég szakított a barátnőjével.
Megkedveltem,
mert annyira igényesnek látszott.
Nagyon szolidnak tűnt.
A fiatal Clark Kentre hasonlított.
Ő volt az egyetlen egyedülálló fehér férfi a házban.
Sosem tartottam furának vagy különösnek,
hogy ott lakott.
Számomra ő egy átlagos fickó volt, aki próbálta túlélni a mindennapokat.
Egy alkalommal
be akartam őt mutatni
egy hölgynek.
A földszinten lakott, és bele volt zúgva Jeffbe.
És azt kérdezte tőlem:
„Nem kérdezed meg a szemben lakó szomszédodat,
hogy van-e kedve kártyázni velünk?”
Ezért átmentem, és bekopogtam hozzá.
„Szia, Jeff! Itt zsugázunk, és éppen elnyerik a gatyámat is
ezek a csajok.
Kéne még egy férfi, aki besegít nekem.”
Erre ő közölte velem, hogy nem akar átjönni.
Mire én: „Az egyik csajnak bejössz,
úgyhogy ez jó lehetőség lenne, hogy beszélgessetek.”
Megmondta kerek perec, hogy nem izgatja,
hogy beszélgethessen vele.
Azt gondoltam, hogy a srác nagyon odalehet
azért a West Allis-i nőért.
Nem tartott sokáig felfigyelnem rá,
hogy Jeff magányos típus
és magának való ember volt.
És hogy nem volt egy bulizós típus.
- Te meg Timmy. - Úgy van.
- És ő ki? - Jeff.
Az unokatesóm.
Igen.
LIONEL DAHMER HÁZI FELVÉTELEI 1990
Jeffrey képes volt félrevezetni másokat, amikor a helyzet azt kívánta.
Úgy tűnik, egy csomó elégedett ember ül itt.
Még a nagyit is, meg az apját.
LIONEL DAHMER HANGJA
- Nyolckor keltél ma reggel? - Aha.
Aztán kitakarítottad a lakásod, hogy megmutathasd, milyen szép?
Igen, átjöhetnétek, ha van kedvetek.
De nem takarítottam és nem porszívóztam. Azt vasárnaponként szoktam.
Dahmer nagyon megnyerő tudott lenni. Sokakat felcsalt magához.
De fogalmuk sem volt,
hogy kígyófészekbe sétálnak, mikor felmentek hozzá.
Ő az első, akiről halottként képet készítettél?
Igen.
A beceneve azt hiszem „Cash D” volt. Nem tudom az igazi nevét.
Mivel csináltad a képeket? Volt fényképezőgéped?
Polaroiddal. Egy Polaroid fényképezőgép volt.
Dahmer lakásában
több fényképalbumot is találtak,
bennük egy sor rendezett Polaroid fényképpel,
melyeken Dahmer korábbi áldozatai voltak
boncolás előtt, alatt és után.
Jeffrey fotókat
a kedvenc áldozatairól készített.
Többféle pózba helyezte őket, hogy látszódjon a fizikumuk.
Különböző egyének különböző testrészei
jobban tetszettek neki másokéinál, így lefotózta azokat.
- Meddig tartott? - Úgy egy óráig.
Csak a fotózás?
Mikor megláttam a Jeffrey által készített fotókat, elszörnyedtem.
Némelyik rendkívül felkavaró volt.
Hús-vér embereket szétdarabolva látni
az egészen más dimenzió, egy teljesen más szint volt.
Rémálmaim voltak miatta.
De rátermettséget mutattam.
Azon tűnődtem, hogyan tudom ezt átvészelni.
„Nincs kivel megvitatnom.”
Tékozlásnak éreztem szétdarabolni valakit,
aki annyira szép volt.
De addigra már nem volt választásom.
Hisz már halott volt,
nekem meg valahogy meg kellett szabadulnom a maradványoktól.
Rádöbbent, hogy ott más jelent gondot, mint a nagymamája házában.
Egy társasházi lakásban nem használhatott nagykalapácsot a csontok összetörésére.
Egy-két nappal később
vettem egy nagy, 300 literes kondért
az egyik étterem készletéből.
Így megfőzhette,
ami megmaradt a testből.
Ezzel kezdődött nála a testek eltüntetésének kifinomultabb változata.
Már az említésétől is rosszul vagyok, de a csontokat savban oldotta fel.
Ezért vettél egy nagy hordót?
A savnak, amibe a csontokat tetted?
Igen, az…
Az egy szemeteshordó volt.
Amibe ha beleteszed a csontokat, akkor…
Szmötyi lesz belőle,
amit át lehet meregetni a vécébe,
és lehúzni.
- Mit tettél a koponyával? - Megtartottam.
- Hol? - A szekrényben.
Jeff több lett számomra, mint egyszerű szomszéd.
Kedveltem őt, mert éreztem, hogy lágyszívű.
Egy alkalommal,
mikor a húgom férjhez ment,
és nekem nem volt pénzem ajándékra,
bekopogtam Jeffhez,
és azt mondtam: „A húgom esküvőjére készülök.”
Megkérdeztem: „Tudnál kölcsönadni, hogy vehessek neki ajándékot?”
Ő meg adott 60 dollárt.
Azt mondta: „Nem is kell visszaadni.
Vegyél valami szépet a húgodnak!”
Semmit sem tudtam a múltjáról.
Hányan tudják, mit csinál a szomszédjuk
otthon, zárt ajtók mögött?
Csak abból ítélhetsz,
amit látsz,
meg amit tőlük hallasz.
1990. JÚLIUS
1991. JÚLIUS 22.
Jeff! Mit tudunk a gyanúsítottról? Harmincegy éves?
Harmincegy éves.
A szomszédok mondtak róla pár szót az éjjel.
Nem igazán ismerték. Furának, magának valónak írták le,
de azt mondták, mindennap eljárt dolgozni.
A letartóztatása éjjelén
fogalmunk sem volt, miért jöttek ki a rendőrök.
És mikor megkérdeztem az egyiküket,
hogy Jeff jól van-e,
azt mondta: „Aha. Jól van a rohadék.”
Ott álltam,
és néztem, ahogy elviszik a testrészeket,
amik kis dobozokban voltak.
Cipősdoboznál kicsit nagyobbakban. Barnák voltak.
Kivitték a dobozokat, kettesével-hármasával.
Kettesével-hármasával vitték ki őket.
Kiderült, hogy Jeff
valójában Jeffrey Dahmer,
aki férfiakat gyilkolt
a 213-as lakásban.
A testrészeket, sok doboznyi feldarabolt emberi maradványt elszállították.
Most az áldozatok azonosítása következik.
Jelenleg nem tudjuk azonosítani
a megtalált elhunyt személyeket.
Akkoriban még nem létezett DNS-adatbázis,
ami hozzáférhető lett volna egy egyszerű orvosszakértő számára.
Úgyhogy fogászati elemzéseket használtunk,
ujjlenyomatokat,
személyes tárgyakat,
tetoválásokat, műtéti hegeket és hasonlókat,
hogy megpróbáljuk azonosítani az áldozatokat.
A csontvázak összerakása olyan volt,
mint egy puzzle kirakása.
A törvényszéki antropológusok megmondták a kort, rasszt, nemet,
és segítettek értelmezni a látott sérüléseket is.
Amint a nyomozók
össze tudják állítani az áldozatok személyleírását,
az információkat egy számítógépbe táplálják,
és összevetik az országban eltűnt személyek személyleírásával.
Az elmúlt másfél évben
számos eltűnt személyről
tettek bejelentést.
Így volt egy listánk
a lehetséges áldozatokról.
Jeffrey letartóztatása után
naponta 300 érdeklődő hívást kaptunk.
Azt kérdezték, mi történt a gyermekükkel, vagy hogy tudunk-e bármit a gyermekeikről.
A CSALÁDTAGOK ÉRDEKLŐDNEK
Az emberek aggódnak.
A környék lakói, akiknek a szerettei eltűntek.
Többen megjelentek a bűntény helyszínén, a 25. utca és a Kilbourn sarkán.
Csak kijöttünk körülnézni. Hátha.
Lehet, hogy nem, de lehet, hogy igen. Nyomokat keresünk.
Egyeztettünk az orvosszakértővel,
aki próbálta összerakni a testrészeket.
Amint megvolt ez az információ,
és volt fotónk az áldozatról,
azt megmutattuk Dahmernek,
hogy megpróbáljuk azonosítani azokat az embereket.
Hatalmas feladat volt.
Minden áldozatról részletesen mesélt.
Természetesen voltak áldozatok, akiket nem lettünk volna képesek
Dahmerhez kötni az együttműködése nélkül.
Henry Smith Milwaukee és Chicago melegbárjaiban kereste a testvérét,
de eddig nem bukkant rá.
Ha besétáltál egy bárba, az emberek gyakran mondták:
„Gyermekem! Már megint eltűnt valaki.”
Te meg: „Tessék? Ezúttal kicsoda?”
Mert Milwaukee annyira kicsi,
főleg a meleg fekete közösség,
ezért, ha nem láttál valakit két-három hétig,
azt hitted, elköltözött.
De aztán szinte…
Talán már hetente hallottuk különböző emberektől, hogy:
„XY is eltűnt.”
GYILKOSSÁG: EDWARD SMITH
Eddie Smithszel folyamatosan együtt lógtam.
De aztán hirtelen eltűnt.
Nem hiszem, hogy életben van.
Carolyn Smith imádkozik, hogy félelmei ne váljanak valóra.
Bátyját, a 28 éves Eddie-t június 16-án látták utoljára,
mikor Milwaukee melegfelvonulását indult megnézni.
Eddie húga eljött a bárba.
Kérdezősködött. Fényképek voltak nála.
Azt mondta: „A tesóm felhívott volna valakit.
Engem biztos felhívott volna. Mindennap beszélek vele.”
Ernest Miller itt, Milwaukeeban nőtt fel,
de eltűnésekor éppen Chicagóba készült visszatérni.
GYILKOSSÁG: ERNEST MILLER
Ernest Miller. Egy újabb fiatalember.
Ernest nagyon jólelkű volt.
És nagyon kreatív is.
Így nyilván, amikor Ernest eltűnt, az is beszédtéma lett a bárokban.
A 18 éves Curtis Straughter itt élt északon a nagymamájával,
aki öt hónapja látta őt utoljára.
Akkoriban
a bárokban automatából vásárolhattál cigarettát.
LÁTTA JEREMY WEINBERGERT?
Az eltűnt személyekről szóló posztereket a cigarettaautomatára tették ki.
Azok nyomtalanul eltűnt felnőttek képei voltak.
A családtagjaik vagy barátaik próbálták felkutatni őket.
Vágj vissza! Küzdj az AIDS ellen!
De Dahmer tevékenységének legaktívabb évei Milwaukeeban
egybeestek azzal,
amikor Wisconsinban tízszeresére nőtt az AIDS okozta halálesetek száma,
és emiatt szó szerint emberek tűntek el.
Meghaltak?
Betegek? Elköltöztek? Senki sem tudta.
Melegjogokat azonnal!
Dahmer egy ritka lehetőséggel élt, egy kivételes időszakban,
amikor emberek csak úgy eltűntek a közösségből,
de senki sem tudta, miért.
Jeffrey Dahmert a Hughes család is ismerte.
A siketnéma Tony Hughes barátai
elmondták Tony anyjáéknak, hogy látták őt egy szőke férfival elmenni.
1991. MÁJUS
2 HÓNAPPAL DAHMER LETARTÓZTATÁSA ELŐTT
Tony nem hallott és nem is beszélt.
Írásban kommunikált.
Mindig volt nála jegyzettömb és papír.
Ha vele voltál, jól érezted magad, mert ő is mindig jól érezte magát.
Tony régóta ismerte Jeffet.
És volt közöttük kapcsolat.
Ezt Tony mesélte el nekem.
Az emlékezet napjának hétvégéje volt 1991-ben.
Tony Hughes és én
együtt voltunk a The Phoenix nevű bárban.
A bárpultnál koktélokat iszogattunk,
mikor Jeff bejött a hátsó ajtón. Jeffrey Dahmer.
Mikor Jeff belépett,
Tony felállt a bárpulttól, és odament hozzá.
Tony ott hagyott engem, és követte Jeffet a tánctérre.
Ekkor láttam utoljára Tony Hughest.
Jeff minden áldozatáról mesélt nekem.
De időbe telik, mire kialakul a kapcsolat és a bizalom,
és mire valóban úgy érzed, megoszthatod
másokkal a legbelső titkaidat.
A siketnéma srácot
magam mellett akartam tartani,
úgyhogy leitattam az altatós itallal.
Elaludt,
én pedig tudni akartam,
hogy meg tudom-e oldani valahogy,
hogy magam mellett tartsam
anélkül, hogy megölném.
Mikor eljutottunk odáig, hogy tényleg megbízott bennem,
olyan dolgokat is elmesélt,
amiket még a rendőrségnek sem.
Szóval,
volt otthon egy fúróm,
és…
Ez durván fog hangzani,
de…
Mondjam vagy ne?
Fogtam a fúrót, amíg aludt,
és egy kis lyukat fúrtam a koponyájába,
hogy lássam,
meg tudom-e oldani,
hogy egyfajta zombiállapotba kerüljön.
Szerintem tényleg hitte, ha egyiküket életben tartja,
például ezzel a durva lobotómiával,
az elég lesz a szükségletei kielégítésére.
Teljesen elképedtem.
Ezt hallani több volt, mint amit el tudtam viselni.
Sőt, az egyik pszichológust,
akivel együtt dolgoztunk,
Kenneth Smailt nekem kellett maradásra bírnom.
Jeff! Honnan vette ezt az ötletet?
Én találtam ki.
Úgy gondoltam, hogy talán működhet,
mert nem akartam folyton
embereket ölni, hogy aztán csak egy koponya maradjon belőlük.
Úgy fogalmazott, hogy el akarta venni az illető akaratát.
Megdöbbentő! Elképesztő!
Aztán sósavat fecskendezett be
a lyukon keresztül a koponyába.
Mr. Hughes ettől az injekciótól hunyt el.
Nem kellett később megfojtani.
Dahmer pedig sokáig megtartotta a koponyáját.
Sőt, azon koponyák egyike volt,
melyek a letartóztatásakor a lakásán voltak.
Elszomorít,
valahányszor eszembe jutnak
azok a fiatalemberek.
Mert ahogy mindenki más akkoriban, ők is csak önmagukat próbálták megtalálni.
Nem gondolták, hogy megölik őket.
Ők az esetek többségében
szegény homoszexuális férfiak voltak,
akik mellett talán nem igazán állt senki,
vagy ha valaki mégis bejelentette,
hogy eltűnt egy szerette,
arra nem fordítottak elegendő figyelmet.
A hatóságok azt találgatják, hogyan lehet ilyesmit elkövetni,
Milwaukeeban meg azon tűnődnek, miért nem tudott róla a rendőrség.
Főleg hogy Dahmer elítélt, felügyelet alatt álló szexuális bűnöző volt.
Gyakran előfordultam a bárokban.
Senki sem kérdezett senkiről.
Nem volt se rendőr, se nyomozó, aki odajött volna megkérdezni,
hogy mit tudok erről vagy arról a személyről.
Ez nem csupán pár hónapig vagy pár hétig tartott,
hanem éveken át zajlott.
Hogyan lehet ennyi időn át ennyi embert megölni,
a rendőrség tudta nélkül?
Egyesek szerint az ok részben a bűnüldöző szervek lassúsága
a melegeket érintő bűnesetek kivizsgálásakor.
Ha az áldozatok fehérek
és heterók,
a keresés alaposabb lett volna,
és célratörőbb.
Rasszista vádaskodások
és a nézet, miszerint az eset elkerülhető lett volna.
Ez jól mutatja a kisebbséghez való viszonyulást. Mintha a terhükre lennénk.
A családok szerint a rendőrség nem tett eleget.
Néhányuknak talán igaza volt.
Azt hiszem, úgy álltak hozzá,
hogy van egy húszéves srác,
aki bárokban pasikat szed fel.
Ki tudja, hol lehet?
A valódi kérdés az, hogy a rendőrség vajon
kellően utánajárt-e az eltűnéseknek.
Azt feltételezték, hogy bajkeverők,
és nem érdemes foglalkozni velük?
Ha meghallgatták volna a színes bőrűeket,
sok fiatalember életét megmenthették volna.
Elmentem venni egy kisebb fagyasztót.
Miért gondoltad, hogy szükséged lesz rá?
Mert arra készültem, hogy folytatom.
A feliratot fordította: Török Lajos