Etter Mr. Dahmers første drap
tok det ni år før han drepte igjen.
Men etter denne pausen
våknet han opp på Ambassador hotell med et lik ved siden av seg.
DRAP: STEVEN TUOMI
Så hadde han det jeg kaller en omvendt religiøs konvertering.
Han tenkte: "Kanskje det er min skjebne å utføre djevelens verk."
Han begynte å drive med all slags merkelig rituell sang.
Han begynte å kjenne seg igjen i filmer som…
EKSORSISTEN III
…antydet at onde krefter fantes.
Jediridderen vender tilbake var en av dem.
Han kjente seg igjen i Keiseren. Han ville ha kontroll over folks sinn.
Han hadde gule øyne.
Jeff fant et sted der de solgte gule kontaktlinser.
Før han gikk ut om kveldene, satte han i kontaktlinsene.
Han ladet opp til det
ved å etterligne en djevel eller et ondt menneske
for å oppfylle fantasiene sine.
Folk går for å se voldelige skrekkfilmer
for å få et innblikk i det de viser på film.
Den eneste forskjellen er at jeg faktisk gjorde det.
EN DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Mitt forhold til Jeff utviklet seg over tid.
Etter hvert så fikk jeg se flere sider av ham.
Det var mye konflikt i ham.
Han gikk lenge uten å begå noen drap.
Men etter at han møtte Steven Tuomi, så var hans kontroll over problemet borte.
Det kan gå galt fort.
Når var det
du ga etter for de følelsene
og ikke prøvde å endre noe?
Etter Ambassador hotell.
Det fikk virkelig ting i gang.
Til slutt kom han til et punkt der han falt av kanten.
Og fire år senere
var det den uforsiktige adferden som ledet til hans arrestasjon.
22. JULI 1991
Dahmer-saken er noe som vi aldri hadde sett i Milwaukee.
Det var et uvirkelig øyeblikk i min karriere som journalist.
Den kvelden i juli i 1991,
den 22.
var Milwaukee-politiet på sin natterunde i byen.
De var utenfor Dahmers leilighet nedi gata for der de hadde parkert.
Det var da Tracy Edwards kom bort til dem.
Tracy Edwards gikk med boksershorts
og håndjern rundt et av håndleddene.
Politiet pratet med ham,
og han begynte å dele en fantastisk historie
om hvor han nettopp hadde vært.
Om en rar hvit mann som han nettopp hadde hatt kontakt med.
Dahmer valgte sine ofre
med en viss kroppsbygning.
Han tilbød dem penger,
og de lot Dahmer ta bilder av dem.
Men han sa:"Kom til leiligheten min."
Den kvelden sa Tracy Edwards ja til å komme til Dahmers leilighet.
Tracy var en veldig hyggelig mann,
og han var veldig lur.
Han fortalte oss om hvordan Dahmer var den kvelden.
Plutselig skjønte han
at han ikke skulle ta bilder der.
Dette var mye verre.
Da de var på soverommet,
så satte Dahmer ham i håndjern,
og Edwards gjorde det sånn at han ikke kunne få dem på den andre hånda.
Så satte Jeffrey på Eksorsisten III.
Dahmer levde seg skikkelig inn i filmen.
Han tenkte ikke på den andre hånda.
Han begynte å bevege seg frem og tilbake i en stol
og lage rare lyder og nesten tale i tunger.
Tracy begynte å oppføre seg som om de var venner.
Han måtte det, ellers ville han bli drept.
Jeg sa at jeg måtte på toalettet. Da jeg kom forbi, så slo jeg til ham.
Så løpte jeg mot døren, og Gud må ha vært med meg.
For han hadde åtte låser, og jeg valgte bare rett lås.
Tracy fikk oppmerksomheten til en politienhet.
Han ville bare få av håndjernene.
Jeg tror ikke han ville gi masse informasjon
om hvordan håndjernene ble tatt på.
Det var andre håndjern enn det politiet brukte.
Nøkkelen fungerte ikke.
De gikk tilbake til leiligheten for å få en nøkkel og samtidig undersøke saken.
AVHØRTE JEFFREY
Da Dahmer åpnet, så var han beruset.
Han slapp inn politiet.
Politimennene undersøkte soverommet, og fant en kniv under senga
som Dahmer hadde truet Tracy Edwards med.
Tracy Edwards hadde sagt at Dahmer sa det var
et hode eller flere hoder i kjøleskapet.
Politimannen åpnet det
og så hodet i kjøleskapet som så opp, og han skrek.
Han skrek bokstavelig talt.
Han pensjonerte seg. Han fortsatte å drømme om det.
Han taklet det ikke.
Dahmer ble pågrepet.
Han ble tatt med ned til politiets hovedkvarter.
Da jeg kom på åstedet og møtte politiinspektøren
Roosevelt Harrell, så ristet han på hodet og brifet meg om hvor ufattelig det var.
Det er en veldig liten leilighet, men utrolig mange bevis.
Åstedet i seg selv var grusomt.
Verktøyene i leiligheten
var metallsager, skrutrekkere
og andre verktøy han kunne bruke for å dissekere ofrene.
Jeg trodde det bare var et vanlig åsted, og da jeg kom,
så ble jeg ledet inn i leiligheten til Dahmer.
Rettspatologer er vant til å se traumer,
men dette var noe helt annet.
Om du så deg rundt i rommet, så kunne du se at folk var redde.
Og i årene som har gått,
så har jeg begynt å tro
at det var da
jeg faktisk så ondskap.
Jeg kan ikke forklare det,
men det er en følelse av menneskelig moralsk fordervelse.
Da vi gikk gjennom alle skuffene og eskene,
så følte jeg at det ikke var et åsted,
men at jeg tok fra hverandre museet til Dahmer.
Det var opplagt at Dahmer hadde samlet
noen av kroppsdelene fra individene som han hadde drept.
Dissekerte genitalia og menneskehår.
Vi fant plastposer som inneholdt kroppsvev.
Jeg kunne identifisere
et menneskehjerte og andre typer skjelettmuskelvev.
Og så, på det soverommet,
så var det tre intakte skjelett som hadde blitt halshugd.
Og 11 menneskeskaller.
Så slo det meg.
"Vi har en seriemorder i Milwaukee."
Det var bare så ekstremt.
Det var nesten utrolig.
Men det var trolig, for vi hadde alle bevisene der.
Da jeg var på soverommet,
så merket jeg en stor, blå plastbeholder.
Da jeg flyttet på den og ristet på den,
så hørte jeg væske som skvalpet og kjente noe som veide tungt.
Jeg ba HAZMAT-teamet om å komme inn
og fjerne det, i tilfelle det var kjemikalier
eller andre farlige materialer oppi den.
Tidlig neste morgen dro jeg til politiets hovedkvarter
og fikk høre hva Dahmer hadde sagt.
MANN INNRØMMER LEMLESTELSER
Så begynte vi å gå over tidslinja.
Det var begynnelsen på mange uker,
faktisk mange måneder, med etterforskning.
Advokaten hans sa: "Jeg råder deg til ikke å prate."
Hver dag skrev han at han ville prate.
Vi var i fengslet,
og han gikk gjennom hvert drap slik han husket dem, bakover i tid.
Jeg holdt alltid følelsene mine for meg selv.
Dette er en erfaring jeg kan lære av.
Du har vært åpen med meg.
Det blir lettere jo mer du øver på det.
Kan du si hva det var som fikk deg til å drepe dem?
Den underliggende kraften
var en forskrudd seksuell drift.
En konstant følelse av tomhet
og ikke klare å finne
noe i livet som virkelig ga meg
en følelse av glede, fred eller fullbyrdelse.
Jeg lette alltid etter noe mer.
22. JULI 1991
17. JANUAR 1988
8 UKER ETTER DRAPET PÅ STEVEN TUOMI
En kveld gikk jeg ut
og møtte en… Han må ha vært inder.
Han sto bare der. Han sa han ventet på bussen.
-Husker du hva han het? -Nei.
I januar i 1988
gikk Jeffrey Dahmer ut mens han bodde hos bestemoren sin
og møtte James Doxtator, som var 14 år.
Han sto foran en homsebar ved busstoppet.
Dahmer ba ham om å bli med til huset til bestemoren sin.
Doxtator ga ham en pris, som var 50 dollar for sex.
-Hvor var bestemor? -Hun var oppe og sov.
Jeg spurte: "Hvor lenge kan du bli?"
Han sa:
"Ikke senere enn til tidlig morgen."
Det var allerede snart tidlig morgen.
Ok.
Hva tenkte du da?
Jeg bare…
…ville beholde ham. Det er den beste måten å si det på.
Han blandet sammen drikker som fikk personen til å sovne.
Han brukte søvnpiller.
Han ga dem fem eller sju i en kaffedrikk.
Kanskje med litt alkohol.
Tankene mine var så klart ikke
tankene til en sinnsfrisk person på den tiden.
Jeg ville heller at han skulle være i live,
men å kvele ham virket som en måte å beholde ham på.
Han drepte noen. Liket var oppe på soverommet.
Bestemoren våknet, og Jeffrey kom ned og spiste frokost med henne.
Liket var oppe på soverommet.
Jeffrey småpratet med bestemoren sin og sendte henne av gårde til kirken.
Han var helt avkuttet.
Han beholdt kroppen til Doxtator
i bestemorens fruktkjeller i rundt en uke.
Når han var alene i huset,
så tok han ut kroppen og brukte den seksuelt.
Det lik, mannekenger og bevisstløse folk har til felles,
er at de ikke kommer med krav,
de klager ikke og de drar ikke sin vei.
For Dahmer var det viktig.
Det er ingen jeg vet om
som var så ensom som Jeffrey Dahmer var.
Jeg sa:
"Jeffrey, har du noen venner?"
"Nei."
"Har du gått på kino med en mann?"
"Nei."
"Har du vært på fest?" "Nei."
Han hadde ingen venner, så han pratet ikke med noen.
Jeg så bare et bilde av et skall av et menneske.
Han hadde ingen forståelse av noe annet enn å oppfylle lysten
til å ha sex med døde eller bevisstløse mennesker.
Hele situasjonen har tvunget meg til å se hvordan jeg har levd fra en annen vinkel.
Så du det aldri på den tiden?
Kanskje, men jeg valgte å overse det, begrave det
og dekke over det med tvangen som drev meg.
Jeffrey var intellektuelt nysgjerrig om anatomi.
Interessen dukket opp da han var ung, da han gikk i tredje eller fjerde klasse.
Da Jeff og jeg var unge, så gikk vi ofte tur i skogen.
Vi fant ofte bein på bakken,
og han var spesielt interessert i anatomien til disse dyrene.
Han satt ofte i et lite skur i hagen,
der han samlet på dyr.
Det hageskuret var på et tidspunkt brukt for å bevare en beinsamling.
Ekornbein eller kaninbein,
eller hva enn du finner i skogen.
Han hadde lagt dem ut på et verkstedbord i skuret.
Han hadde renset av vevet som var på dem.
Det var ikke noe jeg ville samle på selv.
Jeff syntes det var spennende.
Det han var interessert i på den alderen,
var noe som lignet utstopping for amatører.
Men i den prosessen
så skjedde det
at han ble interessert i indre organer.
Det var en morbid interesse.
Og hva begynte du med?
Bare veislakt, hunder, pungrotter.
Han var fascinert av å skjære dyrene opp
og se på innvollene.
For å se hvordan alt hang sammen.
I niende klasse dissekerte jeg en grisunge.
Når vi var ferdige med dissekeringen, så tok jeg med grisehodet hjem
og tok av kjøttet, og beholdt hodeskallen en stund.
Jeg vet ikke hvorfor.
Han drepte ikke dyr. Han fant døde dyr og gjorde det.
Det var hans fascinasjon for lik.
Det var det han var interessert i.
Det ble en besettelse for ham.
Det var en vegg mellom ham og andre.
Ingen følelser overhodet.
En som ikke kunne få kontakt med andre folk.
Jeg vet ikke hvorvidt
jeg evnet å føle ekte…
…kjærlighet, selv da. Jeg vet ikke om jeg kan det nå.
Du kan ikke elske. Er det det du sier?
Jeg vet ikke, nei.
Folk som kan elske, hadde ikke gjort sånne ting.
23. JULI 1991
Morgenen etter at Dahmer ble pågrepet, så sto solen opp,
og betjentene som jobbet på natten ble erstattet av de som jobbet på dagen.
Smuget bak Dahmers leilighet var fullt av mediafolk, men for det meste beboere
som hadde blitt evakuert fra leilighetsblokka.
Det er viktig for krimreportere å ha forbindelser i politiet.
En av vennene mine i avdelingen sa hva Dahmer het.
Det var ikke offentliggjort ennå.
Jeg ville komme meg vekk fra åstedet
og søke i et datasystem på kontoret til statsadvokaten.
I det datasystemet
kunne jeg skrive inn Dahmers navn og se historikken.
Som forventet var det en sak om seksuelt overgrep.
Jeg gikk gjennom historikken og fant ut at han ble representert
i den saken av advokat Gerry Boyle.
Dahmer var en kjenning for politiet.
JULI 1991
Jeg møtte Dahmer for første gang i 1988.
Han ble siktet for seksuelt overgrep på en ung gutt.
Jeg så en eurasisk gutt
som gikk ned gata en ettermiddag.
Jeg spurte om han ville tjene penger, 50 dollar. Han sa ja.
"For bilder." Vi gikk hjem til meg.
Han kledde av seg ned til undertøyet. Jeg tok to bilder av ham,
ett på senga og ett oppreist.
Jeg drakk kaffe med Irish Cream Mist i.
Jeg ga ham litt, og det var søvnmedisin oppi.
Han drakk litt.
Han ble der kanskje i en time.
Han sa han måtte gå. Jeg betalte ham 50 dollar.
Så gikk han.
Hvorfor lot du ham gå?
Jeg hadde ikke kniv. Jeg mente ikke å skade ham.
Jeg ville bare bli hos ham og ligge ved siden av ham en stund.
Han sa han likte å høre på folks mager.
VITNESBYRD NAVN IKKE OPPGITT
Jeg var fortsatt på senga, og så lente han seg ned og begynte…
Han la øret på magen min.
Gutten kom seg unna.
Kom hjem neddopet.
Foreldrene var bekymret.
Tok ham med til et sykehus og ringte politiet fordi han så neddopet ut.
Vi stilte Dahmer for retten for overgrepet på gutten.
Dahmer ble siktet for å dope ned og forføre den unge gutten.
Da jeg fikk nyss av Dahmer,
så var jeg ledende psykolog
i kriminalomsorgen i Milwaukee-regionen.
Mens han ventet på dommen,
sa jeg at jeg bare skulle gjøre en rask vurdering
for å forstå hva vi hadde å gjøre med.
LENER SEG MOT SINNE
Jeffrey var reservert, sint og lite samarbeidsvillig fra starten.
Han kom en halvtime for sent i håp om at jeg ikke ventet på ham.
Han bare stirret på meg
med et iskaldt blikk
under hele intervjuet.
Men han ga meg fortsatt mye viktig informasjon
kun basert på adferden hans.
Hans personlighetsmønster
var av et individ som bruker folk,
ser dem som objekter, og har lite empati.
VIL BEGÅ FORBRYTELSER IGJEN
Min anbefaling var at denne personen var for farlig til å finnes i samfunnet.
Han burde være innesperret.
ALVORLIG FENGSELSSTRAFF
Dommeren hørte Jeffreys uttalelse, som var ganske rørende.
I et nøtteskall sa han: "Dette er fryktelig.
Jeg beklager. Det vil ikke skje igjen."
MILWAUKEE FYLKESFENGSEL
Straffen var ett års arbeidsperm.
Arbeidsperm i delstaten vår er når du jobber i alminnelig arbeidstid,
og så er du i fengsel ellers.
Jeffrey Dahmer var ansatt i Ambrosia sjokoladefabrikk.
CELLE 1
Avdelingen vår sa at han burde få seks år.
Vi var uenige med dommeren der.
Jeg trodde jeg forsto folk, at jeg ikke kunne lures.
Han lurte meg, skal jeg si deg.
Han lurte alle.
Da vi så på saken til Dahmer,
så var det mange feil som hadde skjedd i systemet,
det være utslipp på prøve,
eller feil i politisystemet, eller rettssystemet,
som ikke klarte å beskytte ofrene.
Gutten var bare 13 år da det skjedde.
Tretten år gammel.
Det var umulig å vite
at han allerede hadde drept folk.
Men da jeg hørte hva dommeren hadde gjort,
så følte jeg at vi ville se ham igjen.
Det var ikke mulig at vi ikke ville se ham igjen.
Det gikk måneder mellom han ble tiltalt og da han ble fengslet.
Det var i det intervallet
at han fortsatte å gå på homsebarer
og lå sammen med folk i én natt.
-Bodde du hos bestemoren din da? -Ja.
Ok.
To måneder tidligere måtte jeg gå på arbeidspermsenteret.
Det var stengetid i La Cage.
En av barene du ofte gikk på?
Jeg begynte å prate med en svart fyr.
-Hva het han? -Jeg tror han het Tony, tror jeg.
Det var det han sa han het.
Tony.
MARS 1989
Tony Sears var rundt 23 eller 24 år.
Tony Sears var modell.
Han var veldig kjekk,
og han var alltid kledd elegant.
Han hadde vakkert hår.
Før i tiden kaltes de "Jehri-krøller".
Han var alltid glad og energisk.
Han var alltid ute etter eventyr og etter å oppleve noe nytt.
Du visste aldri hva natten ville føre til,
men du visste at du ville ha det moro.
Tony hadde ikke bil, så jeg hentet ham,
og så gikk vi på bar.
Det var en typisk lørdagskveld.
Jeg hentet ham der han bodde.
Vi hoppet fra bar til bar.
I løpet av kvelden så bestemte vi oss for å gå hver vår vei.
På slutten av kvelden, så skulle vi møtes et sted.
Så vi gjorde det.
Da kvelden gikk mot slutten, så møttes vi på hjørnet, som alltid.
Han hadde en fyr med seg.
Han var ikke ekstremt kjekk. Han var ikke stygg.
Han hadde blondt hår.
Han gikk med briller.
Vi satt på hjørnet og snakket om kvelden vår.
Hvem vi traff på, hvor vi hadde vært.
Tony ville spise frokost
fordi han alltid ville ha det gøy.
Vi spiste en god frokost, og så fulgte vi dem hjem.
Han sa det var hjemme hos ham.
Han hadde en venn, en hvit mann, med seg.
Vennen hadde en bil.
I løpet av bilturen
var han veldig kjærlig og tilsynelatende ganske full.
Så kjørte vi til hjørnet av 57th og Lincoln.
Han ba meg om å slippe dem av ved hjørnet.
Det var ikke et hus eller noe. Bare et veikryss.
Så hoppet de ut. Jeg sa ha det til Tony
og minte ham på at om han trengte skyss,
så kunne han ringe meg innen en viss tid. De gikk opp gata, og jeg kjørte vekk.
Da du gikk ut den kvelden
og møtte denne mannen og mente at han virket grei,
hva tenkte du på da du ba ham om å bli med deg hjem?
Ble du redd for at dette ville skje igjen?
Nei. Jeg trodde det ville bli en helt vanlig kveld.
Jeg tok ham med hjem. Dømmekraften min er ikke så god når jeg drikker,
spesielt når jeg drikker mye.
Jeffrey tok med Tony Sears hjem til bestemoren sin,
i West Allis, der han bodde.
Så gikk vi på soverommet
og lå sammen.
Han kom med kommentarer
om at han måtte hjem fordi han måtte opp tidlig.
Jeg gikk ned og lagde kaffe,
med pillene.
Han sovnet,
og det var da jeg kvalte ham.
Bestemoren sov gjennom det.
Han ville ha en kompanjong, men at de ikke skulle forlate ham.
Det var veldig viktig for ham.
Tenkte du noen gang på
at du hadde mistet ham, heller enn beholdt ham?
Jeg tror det slo meg, men…
-Når da? -Etter at de var døde.
Hvordan føltes det?
Utilfredsstillende. Bortkastet.
Han hadde alltid en måte å kvitte seg med likene på.
Han hadde også et kjekt ansikt, så…
Jeg hugde av hodet,
la det i en stor, hvit tønne,
fylte den med aceton,
noe som bevarte hodet.
-Hvorfor gjorde du det denne gangen? -Jeg prøvde bare forskjellige varianter.
Han beholdt hele hodet, ikke bare skallen, og han beholdt også kjønnsorganet hans.
Så la han det i en lufttett beholder.
Den satte han i et skap på sjokoladefabrikken, der han jobbet.
I mesteparten av denne perioden satt Dahmer i fengsel,
iallfall om nettene, og var på arbeidsperm.
Det var tryggere enn å ha det hos bestemor,
der noen kunne finne det.
Du beholdt kjønnsorganet og hodet?
Følte du at du hadde en følgesvenn da?
Dette høres bare så vanvittig ut nå.
Elsket du Tony?
Ja, jeg kan si at om jeg kunne elske, så hadde jeg elsket ham.
Jeg måtte prøve å bevare det jeg hadde igjen av ham.
Hva håpte du på?
At han ville tørke ut og se ut som han gjorde levende,
men det funket ikke sånn.
Da ble det ganske tydelig at det ikke lignet Tony mer.
-Det hadde skrumpet inn. -Ok.
Men var det spennende for deg?
Ikke så veldig. Spenningen avtok.
Jeg ble kontaktet av søsteren til Tony.
De ringte og spurte om jeg hadde hørt fra Tony.
Jeg sa: "Nei, vi var ute på lørdag.
Jeg har ikke hørt fra ham." Det var samtalen.
Et par dager senere
ringte de og sa at de ville melde ham savnet.
For de hadde ikke hørt noe som helst.
I starten var jeg hovedmistenkt fordi jeg var den siste som så Tony i live.
Tonys familie spurte meg:
"Gir du oss alle detaljene?
Eksisterer denne personen, eller var det bare du med Tony?"
Det var slike spørsmål som fikk familien til å se negativt på meg.
Jeg hadde også mange venner jeg hadde hatt lenge
som begynte å tenke det samme.
At jeg kanskje hadde gjort noe mot Tony.
Så kom politiet tilbake og begynte å besøke meg
og stille spørsmål.
Om hva som skjedde den kvelden, hvor vi dro, hvor han ble kjørt hen.
Noe av det jeg måtte gjøre under etterforskningen,
var å gå med politietterforskere
til forskjellige barer for å se om jeg kunne kjenne igjen
hvem denne blonde mysteriepersonen var.
På den tiden var forholdet mellom homofile og politiet ikke så godt.
Jeg trodde de ville sende politibetjenter i sivile klær.
De var i uniform. Våpen, hatter, skilt.
Hele pakka.
Noen av bareierne sa:
"Du trenger ikke å komme tilbake."
Vennene lurer på hva som skjer.
Så på et tidspunkt
tenkte jeg at jeg bare måtte få meg en ny start.
Jeg forlot livet mitt i Milwaukee og flyttet ut av byen.
Jeg brydde meg om Tony.
Tony var en flott mann.
Jeg trodde at han og jeg skulle være venner lenge,
og…
Jeg beklager.
Det er mange "hva om".
Bare det faktum at
noen av mine handlinger den kvelden…
Jeg var med på å få dette til å skje.
Jeg skulle ønske jeg kunne dra tilbake
og avslutte kvelden på en annen måte.
MARS 1989
JULI 1991
Mens Jeff Dahmer er i varetekt,
siktet for flere drap,
har statsadvokaten startet granskningen
av den formelle saken mot den angivelige drapsmannen.
Noen få dager etter at han ble pågrepet,
så ville Gerry Boyle at noen skulle gå gjennom leiligheten.
Han ville være sikker på at vi så hva de gjorde.
Jeg ble utnevnt.
Jeg gikk bort til døra til leiligheten hans,
og da jeg gikk inn,
så tenkte jeg: "Hvordan kunne noen bo her?"
Madrassen var der ennå, gjennomvåt av blod.
Teppet hadde blodflekker.
Veggen, blodflekker.
Stanken der inne var av død,
blandet med fukt og blod.
Det var fryktelig.
Jeg måtte gå, og heldigvis
var det en branntrapp nederst i gangen,
så jeg kunne løpe ut og…
…endelig kaste opp.
Jeg var den eneste kvinnen.
De mannlige betjentene sto der og lo.
De sa: "Hvordan går det?
Du ville ville jo se åstedet."
Det var fryktinngytende å se
at dette var virkelig.
Hvem vet? På det tidspunktet
var kanskje alt en fasade, og han var høflig mot meg.
Jeg begynte å tenke på det.
Det han ikke kunne kontrollere,
den lille demonen på innsiden,
er det vi faktisk så i leiligheten.
JULI 1991
MAI 1990
Etter at jeg kom ut av fengsel,
så flyttet jeg fra bestemor og til en leilighet.
BESTEMORS HUS
Mens jeg så etter en leilighet som virket noenlunde grei,
DAHMERS LEILIGHET
så jeg Oxford-leilighetene og gikk inn.
De hadde et "til leie"-skilt foran.
Jeg flyttet inn i mai i 1990, tror jeg.
Jeg fikk et flyttebyrå til å ta med TV-en min
og en stor kasse med alle mine eiendeler.
Ting du hadde hos din bestemor?
Jeg tenkte at jeg hadde mitt eget sted,
et fint og privat sted der jeg bare kunne ta med noen,
dope dem ned og så kvele dem.
Milwaukee har alltid vært en veldig segregert by.
USAS MEST SEGREGERTE BY
Svarte bodde på én side av byen,
og hvite bodde på den andre siden av byen og i forstedene.
Dahmer bodde i en leilighetsblokk kalt Oxford-leilighetene,
men det var mange afrikansk-amerikanere som bodde i det bygget.
OXFORD-LEILIGHETENE
Første gang jeg traff Jeff…
NABOEN TIl DAHMER
…hadde vi bodd der i to uker eller noe.
Og han sa til meg
at han hadde flyttet fra West Allis,
og at han hadde slått opp med dama si.
Jeg likte ham, for han så så ordentlig ut.
Han så så mild ut.
Han så ut som en ung Clark Kent.
Han var den eneste single hvite mannen i bygget.
Jeg tenkte aldri at det var rart at han var der.
For meg var han bare en vanlig fyr
som prøvde å holde hodet over vann.
Det var en gang
jeg prøvde å introdusere ham for en kvinne.
Hun bodde nede og var betatt av Jeff.
Hun sa til meg:
"Kan du se om naboen din over gangen vil komme og spille kort med oss?"
Så jeg banket på døra hans.
"Hei, Jeff. Vi spiller kort, og de kverker meg.
Disse kvinnene.
Jeg trenger en annen mann som kan komme og hjelpe meg."
Han sa rett ut at han ikke ville komme bort.
Så jeg sa: "En av kvinnene der liker deg,
og det hadde vært en sjanse for dere å prate sammen."
Han sa rett ut at han ikke var interessert i å prate med henne.
Jeg tenkte: "Denne mannen må være veldig besatt av
den andre kvinnen i West Allis."
Det tok ikke lang tid før jeg merket at Jeff var en ensom ulv,
og at han var mye for seg selv.
Og han var ikke en festløve.
-Du og Timmy. -Nemlig.
-Og hvem er dette? -Jeff.
-Det er fetter Jeff. -Ja.
LIONEL DAHMERS HJEMMEVIDEOER 1990
Jefffrey klarte å lure folk
i situasjoner der det var viktig å gjøre det.
Ser ut som mange tilfredse folk som sitter her.
Selv med bestemoren eller sin far.
STEMMEN TIl LIONEL DAHMER
Sto du opp åtte i morges?
Så ryddet du i leiligheten, så du kunne vise den til oss.
Kom på besøk når dere føler for det.
Jeg har ikke børstet støv eller støvsugd. Jeg gjør det på søndager.
Dahmer var karismatisk. Han lurte mange inn i leiligheten.
Men de ante ikke at de gikk inn i et ormebol når de kom inn.
Er dette den første personen du tok bilder av etter at de døde?
Ja.
Kallenavnet var "Cash D", tror jeg. Jeg vet ikke hva han het.
Hva brukte du til å ta bildet? Hadde du et kamera?
Det var et polaroid-kamera.
I leiligheten til Dahmer var det flere album,
som var en rekke med organiserte polaroid-bilder
av Dahmers tidligere ofre
før, under og etter dissekeringen.
Jeffrey tok bilder av individene som han likte mest.
Han plasserte dem i ulike positurer som viste frem kroppen deres.
Det var visse deler av flere individer
som han likte mer enn andre, så han tok bilder av dem.
-Hvor lenge varte dette? -Rundt en time.
Bare det å ta bilder?
Da jeg så polaroidbildene til Jeffrey ble jeg forferdet.
Noen av dem var veldig intense.
Å se folk skåret opp i virkeligheten
er på et helt nytt nivå.
Jeg hadde mareritt om det.
Jeg ville være profesjonell.
Jeg tenkte bare: "Hvordan skal jeg klare dette?
Jeg har ingen å prate med."
Det var bortkastet for meg å ødelegge noen
som så så bra ut. Men på det tidspunktet hadde jeg ikke noe valg.
Han var død,
og jeg måtte finne en måte å kvitte meg med liket på.
Han skjønte at han hadde et nytt problem enn hjemme hos bestemoren sin.
Han kunne ikke bruke en hammer til å knuse beina i leiligheten.
Et par dager senere
gikk jeg ut og kjøpte en stor kjele
fra en engros-butikk for restauranter.
Han kunne da koke det som var igjen av liket.
Slik begynte hans mer sofistikerte produksjon
av likhåndtering.
Det gjør deg kvalm selv bare å prate om det,
men han kvittet seg med beina i syre.
Var det derfor du kjøpte en stor tønne? Så du kunne ha syre i den?
Ja, det var en søppeltønne.
Så du la beina oppi der, og så bare…
De ble til sørpe
som så kunne helles ut i toalettet og spyles ned.
-Hva gjorde du med skallen? -Beholdt den.
-Hvor da? -I skapet.
Jeff ble mer enn bare naboen over gangen.
Jeg likte ham fordi jeg følte at han hadde et mykt hjerte.
Det var en gang at søsteren min skulle gifte seg.
Jeg hadde ikke penger til gave.
Jeg banket på hos Jeff
og sa: "Jeg gjør meg klar til å dra i bryllupet til søsteren min.
Er det mulig om du lånte meg litt penger til å kjøpe gave?"
Han ga meg 60 dollar.
Han sa: "Ikke tenk på det.
Kjøp noe fint til søsteren din."
Jeg visste ingenting om fortiden hans.
Hvor mange vet hva naboen gjør
når de går inn og lukker døren etter seg?
Du kan bare gå etter det du ser,
og det du hører dem si.
JULI 1990
22. JULI 1991
Jeff, hva vet vi om den mistenkte? Han er 31 år gammel?
Han er 31 år. Naboene pratet kort om ham til meg i løpet av natten.
De kjente ham ikke. De beskrev ham som rar og ensom,
men sa at han hadde jobb og jobbet hver dag.
Kvelden han ble arrestert,
ante vi ikke hvorfor de var der.
Da jeg spurte en av betjentene om det gikk bra med Jeff,
så sa han: "Ja, den jævelen har det bra."
Jeg sto der
og så dem ta kroppsdelene, som var i små esker.
Litt større enn en skoeske. Alle var brune.
De tok ut to-tre esker av gangen.
To-tre av gangen tok de dem ut.
Det viste seg at Jeff
faktisk var Jeffrey Dahmer,
som hadde drept menn i leilighet 213.
Kroppsdelene, eske etter eske med menneskelik, ble tatt vekk.
Nå er jobben å identifisere ofrene.
For øyeblikket har vi ingen identifikasjon
av noen av kroppsdelene som vi har funnet.
På den tiden hadde vi ikke DNA
som vanlige rettsleger hadde tilgang til.
Så vi brukte dentalanalyse og fingeravtrykk,
og personlige eiendeler,
tatoveringer, kirurgiske arr og så videre
da vi prøvde å identifisere ofrene.
Å sette sammen skjelettene igjen var som et puslespill.
Rettsantropologer kunne gi oss alder, rase, kjønn,
og hjelpe oss å tolke noen av skadene som vi så.
Når etterforskerne her
kan sette sammen ofrenes fysiske beskrivelser,
blir den informasjonen matet inn i en PC
og kryssrefereres med beskrivelsene av savnede personer i landet.
Det hadde kommet rapporter om et antall savnede personer
det siste halvannet året.
Så vi hadde et manifest av potensielle ofre.
Etter at Jeffrey ble pågrepet, fikk vi 300 telefoner dagen fra folk
som spurte hva som hadde skjedd med barnet deres
eller om vi visste noe om barna deres.
FAMILIER BER OM SPOR
Folk er bekymret.
Folk som har noen som de har savnet i denne saken.
De har begynt å dukke opp på åstedet ved 25th og Kilbourn.
Vi så bare etter, sånn i tilfelle.
Kanskje det er det, men kanskje ikke. Vi ser etter spor.
Vi hørte med rettsmedisineren
som prøvde å sette delene sammen.
Når vi hadde den informasjonen,
og om vi hadde et bilde av ham,
så viste vi bildene til Dahmer
for å prøve å identifisere dem.
Det var en enorm oppgave.
Han forklarte hvert offer i nøyaktig detalj.
Det var ofre som vi ikke kunne ha
koblet til Dahmer uten at han samarbeidet.
Henry Smith har lett etter broren sin på homsebarer i Milwaukee og Chicago,
men har foreløpig ikke funnet noe.
Man går ofte inn på en bar, og folk sier:
"Barn! Enda et er savnet."
Og du sier: "Hva? Hvem er savnet nå?"
For Milwaukee er så lite,
spesielt for svarte homofile.
Så om du ikke så noen på to-tre uker, så tenkte du at de hadde flyttet.
Men så var det nesten ukentlig at noen sa:
"Den og den er vekk."
DRAP: EDWARD SMITH
Jeg så Eddie Smith hele tiden.
Og plutselig var han borte.
Jeg tror ikke at han er der ute.
Carolyn Smith ber om at hennes frykter ikke blir sanne.
Hennes 28 år gamle bror Eddie ble sist sett for et år siden den 16. juni,
dagen han dro for å se på pride-paraden i Milwaukee.
Eddies søster kom til baren.
Hun spurte folk. Hun hadde bilder.
Hun sa: "Han hadde ringt noen.
Han hadde ringt meg. Jeg prater med ham hver dag."
Ernest Miller vokste opp her i Milwaukee,
men han skulle tilbake til Chicago da han forsvant.
DRAP: ERNEST MILLER
Ernest Miller, enda en ung mann.
Ernest hadde en god sjel.
Han var veldig kreativ.
Så da Ernest ble savnet, gikk det rykter i barene også.
Atten år gamle Curtis Straughter bodde i hjemme hos bestemoren sin.
Hun så ham sist for fem måneder siden.
I de dagene
kunne du kjøpe sigaretter i sigarettmaskiner i barene.
HAR DU SETT JEREMY WEINBERGER?
De hadde plakater av savnede personer på sigarettmaskinen.
Det var plakater av savnede voksne som var forsvunnet.
Og familie eller venner prøvde å spore dem opp.
Kjemp tilbake! Kjemp imot AIDS!
Men de årene da Dahmer var mest aktiv i Milwaukee
faller sammen med årene
da en rekke AIDS-relaterte dødsfall i Wisconsin økte dramatisk.
Så folk bare forsvant.
Var de døde?
Var de syke? Hadde de flyttet? Ingen visste det.
Rettigheter for homofile nå!
Dahmer hadde en unik sjanse,
et sjeldent vindu i tiden
der folk bare forsvant i miljøet.
Men ingen visste hvorfor.
Hughes-familien kjente også Dahmer.
Venner av Tony Hughes, som var døv og stum
sa til Tonys mor og søster at de så Tony forlate baren med en blond mann.
MAI 1991
2 MÅNEDER FØR DAHMERS PÅGRIPELSE
Tony kunne ikke høre eller snakke,
men han skrev notater.
Han hadde alltid penn og papir.
Når du var med ham, så ville du ha det moro
fordi han hadde det moro.
Tony hadde kjent Jeff lenge.
Og Tony og Jeff hadde relasjoner.
Tony sa det.
Det var Memorial Day-helg i 1991.
Tony Hughes og jeg var sammen i en bar kalt The Phoenix.
Vi satt i baren og drakk drinker,
og Jeff kom inn bakdøren. Jeffrey Dahmer.
Da Jeff kom inn,
reiste Tony seg opp og gikk bort til ham.
Tony gikk fra meg og fulgte etter Jeff til dansegulvet.
Det var siste gang jeg så Tony Hughes.
Jeff diskuterte alle ofrene med meg.
Men det tar tid å få den tilliten
til du føler at du kan diskutere
alle hemmelighetene med folk.
Med den døv-stumme mannen
ville jeg ha ham nær meg,
så jeg ga ham en drink med piller i.
Han sovnet, og jeg ville se
om jeg fant en måte
å ha ham hos meg på uten å faktisk drepe ham.
Når vi kom til det punktet der han følte seg komfortabel med meg,
så var det andre ting som kom ut av ham som ikke kom ut med politiet.
Og så hadde jeg en drill hjemme.
Og…
Dette vil høres ille ut, men…
Burde jeg si det eller ikke?
Tok drillen mens han sov
og drillet et lite hull i skallen hans
for å se om jeg kunne gjøre det slik at han ville
ende opp i en slags zombie-tilstand.
Jeg tror han trodde at om han holdt en av dem i live
med denne lobotomien,
så ville det være nok til å tilfredsstille ham.
Jeg ble sjokkert.
Å høre det var mer enn jeg orket.
En av psykologene som vi samarbeidet med,
Kenneth Smail, fikk jeg til å bli.
Jeff, hvor fikk du den ideen fra?
Fra mine egne tanker.
Jeg tenkte selv at det kanskje ville virke,
for jeg ville ikke fortsette å drepe folk og bare sitte med skallen igjen.
Han ville ta bort personens vilje, som han sa det.
Det er ufattelig. Det er rystende.
Han sprøytet så inn saltsyre gjennom det hullet i skallen.
Mr. Hughes døde av det.
Det ble ikke nødvendig å kvele ham.
Og Dahmer beholdt skallen på lang sikt.
Faktisk var det en av skallene som var i leiligheten da han ble pågrepet.
Det gjør meg trist
hver gang jeg tenker på noen av de herrene.
For som alle andre på den tiden, prøvde de bare å finne seg selv.
De forventet ikke å bli drept.
De var, i de fleste tilfeller, fattige, homofile menn
som ikke hadde et stort støttenettverk,
eller hvis støttenettverket sa til politiet at deres kjære var savnet,
så fikk de ikke den oppmerksomheten de behøvde.
Myndighetene lurer på hvordan noen kan ha begått disse grusomme handlingene,
akkurat som andre i Milwaukee lurer på hvordan politiet ikke visste det.
Spesielt siden Dahmer var en dømt seksuell forbryter ute på prøve.
Jeg var ofte på barene.
Ingen spurte meg om noen.
Det var ingen politibetjent eller etterforsker som kom bort og sa:
"Hva vet du om den eller den?"
Det var ikke et par måneder eller et par uker.
Dette pågikk i flere år.
Hvordan kunne én mann drepe så mange så lenge
uten å bli funnet av politiet?
Svaret, ifølge enkelte, er at politimyndighetene
bruker lang tid på forbrytelser relatert til homofile.
Om ofrene hadde vært hvite og heterofile,
så hadde letingen gått mer i dybden og vært mer konkret.
Bitre anklager om rasisme. Folk tror mange av drapene kunne blitt stoppet.
Det viser deg hva folk føler mot minoriteter, som om vi er en byrde.
Familiene som mente at politiet ikke gjorde nok…
Noen av dem kan ha hatt et poeng.
Jeg tror politiet tenkte
at det bare var en 20 år gammel mann som gikk på barer og plukket opp menn.
Hvem vet hvor han er?
Det er et spørsmål om politiet
tilstrekkelig fulgte opp de savnede personene.
Antok de at de drev med ugagn og ikke var verdt å følge opp?
Om de hadde hørt på fargede folk,
så hadde de kunne redde mange unge mennesker.
Jeg gikk ut og kjøpte en fryser.
Hvorfor ville du gjøre det?
Fordi jeg forberedte meg på mer.
Tekst: Ekaterina Pliassova