‎După prima crimă comisă de dl Dahmer,
‎au trecut nouă ani fără să ucidă.
‎Dar, după această pauză,
‎se trezește la hotelul Ambassador ‎cu un cadavru lângă el.
‎CRIMĂ: ‎STEVEN TUOMI
‎A avut, cum o numesc eu, ‎o convertire în sens invers.
‎S-a gândit: „Poate că destinul meu ‎e să împlinesc lucrarea diavolului.”
‎A început să facă ‎tot felul de incantații bizare.
‎A început să se raporteze ‎la fragmente din filme care…
‎EXORCISTUL 3
‎…sugerau că există forțe malefice în lume.
‎Unul a fost ‎Întoarcerea lui Jedi.
‎S-a identificat cu Împăratul.
‎Voia acel control al minții.
‎Avea ochii ăia galbeni.
‎Așa că Jeff a găsit un loc ‎de unde să cumpere lentile galbene.
‎Înainte să iasă în oraș seara,
‎își punea lentilele de contact.
‎Se motiva pe sine
‎încercând să imite
‎un demon sau o persoană malefică
‎pentru a-și împlini fanteziile.
‎Oamenii se duc la filme de groază…
‎să vadă așa ceva în filme.
‎Singura diferență e…
‎că eu am făcut-o pe bune.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Relația mea cu Jeff a progresat.
‎Pe măsură ce înaintam, ‎i-am cunoscut și alte laturi.
‎Se frământa mult.
‎A trecut mult timp
‎în care nu a comis nicio crimă.
‎După ce l-a cunoscut pe Steven Tuomi,
‎controlul lui a dispărut.
‎E o pantă alunecoasă.
‎În ce moment
‎ai cedat total în fața acestor sentimente
‎și n-ai mai schimbat nimic?
‎După momentul Ambassador.
‎Acolo s-au pus lucrurile în mișcare.
‎Până la urmă, ‎și-a pierdut controlul. Ireversibil.
‎Patru ani mai târziu,
‎acel comportament nesăbuit ‎a dus la arestarea sa.
‎22 IULIE 1991
‎Cazul Dahmer a fost ceva ‎nemaivăzut în Milwaukee.
‎A fost un moment ireal ‎în cariera mea de reporter.
‎În acea noapte din iulie 1991,
‎pe data de 22,
‎polițiștii din Milwaukee ‎își făceau patrularea de noapte.
‎Au ajuns ‎în zona apartamentului lui Dahmer.
‎Erau pe stradă, în mașină.
‎În momentul acela, ‎a venit la ei Tracy Edwards.
‎Tracy Edwards purta boxeri
‎și avea o cătușă ‎atârnându-i de încheietură.
‎Polițiștii vorbeau cu el,
‎iar el le-a spus
‎această poveste ireală
‎despre unde tocmai fusese.
‎Despre acest tip ciudat
‎cu care tocmai se întâlnise.
‎Dahmer își alegea victimele
‎după o anumită structură fizică.
‎Le oferea bani
‎și îl lăsau pe Dahmer să le facă poze.
‎Dar le zicea: ‎„Trebuie să veniți la mine.”
‎În acea seară, Tracy Edwards ‎a fost de acord să vină la el acasă.
‎În primul rând, ‎Tracy e un tip de treabă
‎și avea școala vieții.
‎Ne-a spus cum se purta Jeffrey ‎în acea seară.
‎Își dăduse brusc seama
‎că nu se ducea doar la pozat.
‎Se ducea acolo pentru ceva mai rău.
‎Când au ajuns în dormitor,
‎Dahmer i-a pus o cătușă,
‎dar Edwards a făcut astfel încât ‎să nu-i poată pune și cealaltă cătușă.
‎Apoi Jeffrey a pus ‎Exorcistul 3.
‎Dahmer a început să se uite la film.
‎N-a mai fost atent la cealaltă cătușă.
‎A început o mișcare frenetică,
‎de du-te-vino în scaun,
‎făcea zgomote ciudate
‎și vorbea în limbi.
‎Tracy se purta de parcă erau amici,
‎fiindcă știa că trebuie să scape, ‎altfel va fi ucis.
‎I-am spus că trebuie să merg la baie. ‎Când treceam pe lângă el, l-am lovit.
‎Apoi am fugit spre ușă ‎și Dumnezeu m-a ajutat, nu?
‎Avea opt încuietori diferite, ‎iar eu am nimerit-o pe cea bună.
‎Tracy a făcut semn ‎unui echipaj de poliție din Milwaukee.
‎La început, voia doar să-i scoată cătușa.
‎Nu cred că voia să dea multe informații
‎despre cum a ajuns așa.
‎Poliția din Milwaukee ‎folosea alt tip de cătușe.
‎Cheile lor nu erau bune.
‎S-au întors la apartament să ia cheia
‎și să investigheze.
‎L-AU INTEROGAT PE JEFFREY
‎Dahmer era beat când a deschis ușa.
‎A lăsat polițiștii să intre.
‎Ofițerii au verificat dormitorul,
‎au găsit un cuțit sub pat
‎cu care Dahmer ‎l-a amenințat pe Tracy Edwards.
‎Tracy Edwards făcuse observația
‎că Dahmer i-a spus
‎că are capete în frigider.
‎Polițistul a deschis frigiderul,
‎a văzut capul cu ochii în sus
‎și a țipat.
‎A țipat, efectiv.
‎S-a pensionat până la urmă. ‎Încă are coșmaruri cu el.
‎N-a făcut față.
‎Dahmer a fost arestat.
‎A fost dus la poliție.
‎Când am ajuns, ‎acolo era locotenentul turei de noapte,
‎Roosevelt Harrell, care tot dădea din cap ‎și care mi-a raportat
‎cât de incredibil era totul.
‎Un apartament foarte mic, ‎dar cu foarte multe dovezi.
‎Locul era înfiorător.
‎Printre uneltele din apartament
‎erau ferăstraie, șurubelnițe,
‎și alte instrumente
‎cu care diseca victimele.
‎MEDIC LEGIST
‎Credeam că va fi ceva de rutină.
‎Când am ajuns, polițistul ‎m-a dus în apartamentul lui Dahmer.
‎Medicii legiști sunt obișnuiți ‎să vadă traume,
‎dar asta a fost ceva diferit.
‎Dacă te uitai prin cameră, ‎vedeai că oamenilor le era teamă.
‎În anii care au trecut de-atunci,
‎am ajuns să cred
‎că acela a fost momentul
‎în care m-am întâlnit cu diavolul.
‎Nu pot descrie,
‎dar e un sentiment de depravare umană.
‎În timp ce ne uitam ‎prin sertare și recipiente,
‎aveam senzația ‎că nu cercetam locul unei crime,
‎ci sortam exponate din muzeul lui Dahmer.
‎Se vedea că Dahmer colecționa
‎unele părți ale corpului ‎de la indivizii pe care i-a ucis.
‎Organe genitale uscate, păr de om.
‎Am găsit pungi de plastic ‎care conțineau țesut uman.
‎Am găsit o inimă de om
‎și alte tipuri de țesut muscular și osos.
‎Apoi, în acel dormitor,
‎erau trei schelete intacte
‎care fuseseră decapitate.
‎Și 11 cranii umane.
‎Apoi, m-am gândit brusc:
‎„Avem un criminal în serie în Milwaukee.”
‎A fost ceva extrem.
‎A fost aproape de necrezut.
‎Dar era credibil pentru că aveam probele.
‎Când eram în dormitor,
‎am observat un bidon mare și albastru.
‎Când l-am mutat și l-am scuturat,
‎se auzea un plescăit de lichid,
‎dar se simțea și ceva greu.
‎Am cerut să vină echipa chimică ‎și să ia bidonul
‎în caz că ar fi conținut substanțe chimice ‎sau alte materiale periculoase.
‎În dimineața următoare,
‎m-am dus la secție,
‎unde mi s-a raportat ce spusese Dahmer.
‎BĂRBATUL ADMITE MUTILĂRILE
‎Am început analiza cronologică.
‎A fost începutul multor săptămâni,
‎de fapt, luni, de anchetă.
‎Avocatul lui îi spunea: ‎„Te sfătuiesc să nu vorbești.”
‎În fiecare zi, semna și spunea: ‎„Vreau să vorbesc.”
‎Eram în închisoare,
‎iar el relata fiecare crimă
‎după cum își amintea, ‎întorcându-se în timp.
‎Da, mi-am păstrat sentimentele ‎doar pentru mine.
‎A fost o experiență ‎din care am avut învățat.
‎Am sentimentul că ai fost sincer.
‎Devine tot mai ușor dacă exersezi.
‎Poți să-mi răspunzi ‎ce te-a făcut să-i omori?
‎Forța principală, cred,
‎a fost o dorință sexuală perversă.
‎Mă simțeam golit,
‎nu eram în stare să găsesc…
‎nimic în viața mea care să-mi dea
‎un sentiment de fericire, ‎liniște sau împlinire.
‎Mereu căutam ceva mai mult.
‎22 IULIE 1991
‎17 IANUARIE 1988
‎LA 8 SĂPTĂMÂNI ‎DUPĂ UCIDEREA LUI STEVE
‎Am ieșit într-o seară,
‎și am cunoscut acest indian, cred.
‎Stătea acolo. ‎A spus că așteaptă autobuzul.
‎- Îți amintești cum îl chema? ‎- Nu.
‎În ianuarie 1988,
‎Jeffrey Dahmer locuia la bunica lui, ‎iar într-o seară a ieșit în oraș
‎și l-a cunoscut pe James Doxtator, ‎care avea 14 ani.
‎Era în fața unui bar gay, ‎în stația de autobuz.
‎Dahmer l-a rugat ‎să vină cu el acasă la bunica lui.
‎Doxtator i-a spus un preț ‎și anume, 50 de dolari pentru sex.
‎- Unde era bunica? ‎- Era sus, dormea adânc.
‎L-am întrebat: „Cât poți să stai?”
‎El a spus:
‎„Până spre dimineață.”
‎Și era aproape dimineața devreme.
‎Bine.
‎Ce ți-a trecut prin minte?
‎Am vrut doar…
‎…să-l țin acolo. ‎Așa pot descrie cel mai bine.
‎Amesteca poțiunile sedative
‎și folosea somnifere.
‎Le punea cinci sau șapte în cafea.
‎Poate punea și niște alcool.
‎Gândurile mele nu au fost…
‎gândurile unei persoane sănătoase.
‎Aș fi preferat să rămână în viață,
‎dar prin strangulare ‎pare că-l puteam ține acolo.
‎Ucidea persoana. ‎Cadavrul era sus, în dormitor.
‎Bunica se trezea, ‎Jeffrey cobora să ia micul dejun cu ea.
‎Cadavrul era sus, în dormitor.
‎Jeffrey vorbea cu bunica, ‎apoi o trimitea la biserică.
‎Pur și simplu, o detașare totală.
‎A ținut cadavrul lui Doxtator ‎în pivnița bunicii
‎vreme de o săptămână.
‎Când era singur acasă,
‎scotea cadavrul și îl folosea pentru sex.
‎Ceea ce cadavrele, manechinele ‎și oamenii fără cunoștință
‎au în comun
‎este că nu cer nimic,
‎nu se plâng
‎și nu pleacă.
‎Pentru Dahmer, ultima era esențială.
‎N-am cunoscut nicio persoană
‎care să fi fost ‎atât de singuratică precum Jeffrey Dahmer.
‎I-aș zice:
‎„Jeffrey, ai prieteni?”
‎„Nu.”
‎„Ai fost vreodată la un film cu un tip?”
‎„Nu.”
‎„Mergi vreodată la petreceri?”
‎„Nu.”
‎Nu avea prieteni, ‎deci nu vorbea cu nimeni.
‎Îl văd ca pe un înveliș de ființă umană.
‎Nu știa de nimic altceva
‎decât să-și satisfacă această pornire
‎de a face sex ‎cu un om mort sau inconștient.
‎Toată situația asta ‎m-a obligat să văd altfel
‎felul în care am trăit.
‎Până atunci, n-ai văzut?
‎E posibil, ‎dar am ales să ignor, să îngrop,
‎să scufund totul ‎în acea pornire care mă mâna.
‎Jeffrey era foarte interesat ‎de anatomia umană.
‎Interesul i-a apărut de mic, ‎din clasa a treia sau a patra.
‎Când eu și Jeff eram tineri, ‎mergeam de multe ori în pădure.
‎Dădeam adesea peste oase îngropate,
‎iar pe el îl interesa în mod special
‎anatomia acelor animale.
‎Își petrecea timpul ‎într-un șopron din curte,
‎unde strângea animale.
‎Odată, a folosit șopronul ‎pentru a păstra o colecție de oase.
‎Oase de veveriță sau iepure,
‎tot ce găsești într-o pădure.
‎Le aranja frumos pe niște mese în șopron.
‎Curățase deja toată carnea de pe ele.
‎Pe mine nu mă interesa ‎să colecționez așa ceva.
‎Lui Jeff i s-a părut interesant.
‎Ceea ce îl interesa la acea vârstă
‎era ceva în genul ‎taxidermiei pentru amatori.
‎Dar, în acest proces,
‎i s-a întâmplat
‎să devină interesat
‎de organele interne.
‎Era un interes morbid, evident.
‎Cu ce ai început?
‎Cu animale omorâte pe șosea,
‎câini,
‎oposumi.
‎I se părea fascinant să disece animalele,
‎să se uite la măruntaiele lor.
‎Să vadă cum e aranjat totul.
‎În clasa a noua,
‎am disecat
‎un purceluș.
‎După ce am terminat disecția,
‎i-am dus capul acasă,
‎am luat carnea de pe el
‎și am păstrat craniul o vreme.
‎Nu știu de ce.
‎Nu ucidea animale. ‎Găsea animale moarte și o făcea.
‎Totul făcea parte din fascinația lui
‎pentru cadavre.
‎Doar asta îl interesa.
‎I-a devenit o obsesie.
‎Avea acest zid între el și ceilalți.
‎Nicio emoție.
‎Cineva care nu se poate atașa de alții.
‎Nici nu știu dacă…
‎eram capabil…
‎să iubesc cu adevărat, chiar și atunci.
‎Nici acum nu sunt sigur.
‎Nu știi să iubești. Asta vrei să spui?
‎Nu sunt sigur.
‎Cei care știu să iubească ‎n-ar face așa ceva.
‎23 IULIE 1991
‎În dimineața de după arestarea lui Dahmer,
‎soarele răsărise,
‎polițiștii din tura de noapte plecau,
‎veneau cei din tura de zi.
‎Aleea din spatele apartamentului ‎era plină de oameni,
‎câțiva ziariști și foarte mulți locatari
‎care fuseseră evacuați din clădire.
‎Un jurnalist de investigație ‎trebuie să aibă relații,
‎informații din interiorul poliției.
‎Unul dintre prietenii mei din poliție ‎mi-a spus numele lui Dahmer.
‎Nu era încă făcut public.
‎Am vrut să plec de la locul faptei
‎și să ajung la computerul ‎din biroul procurorului.
‎Pe computer,
‎am scris numele lui Dahmer ‎ca să-i aflu cazierul.
‎Exista o infracțiune de agresiune sexuală.
‎Am verificat documentele ‎și am aflat că a fost reprezentat
‎de un avocat pe nume Gerry Boyle.
‎Dahmer era cunoscut la poliție.
‎IULIE 1991
‎SEPTEMBRIE 1988
‎L-am cunoscut pe Dahmer în 1988.
‎Fusese acuzat de comportament ‎indecent față de un băiat.
‎Am văzut un tip eurasiatic
‎mergând pe stradă după-amiază.
‎L-am întrebat dacă vrea ‎să câștige 50 de dolari. A zis că da.
‎Pentru poze. Ne-am dus.
‎S-a dezbrăcat până la chiloți.
‎I-am făcut două poze, ‎una pe pat și una în picioare, cred.
‎Eu beam niște cafea cu lapte.
‎I-am dat și lui ‎după ce îi pusesem somnifere în ea.
‎A băut un pic.
‎A stat acolo cel mult o oră.
‎A spus că trebuie să plece. ‎I-am dat 50 de dolari.
‎Și a plecat.
‎De ce l-ai lăsat să plece?
‎Pentru că nu aveam cuțit. ‎Nu voiam să-i fac rău.
‎Am vrut doar să stau cu el,
‎întins lângă el o vreme.
‎Mi-a spus că îi place ‎să asculte stomacul oamenilor.
‎MĂRTURIE ‎NUME NEDEZVĂLUIT
‎Eu stăteam pe pat,
‎iar el s-a aplecat și a început…
‎Și-a pus urechea pe stomacul meu.
‎Băiatul a reușit să scape.
‎A ajuns acasă destul de amețit.
‎Părinții lui s-au îngrijorat.
‎L-a dus la spital și au chemat poliția ‎fiindcă li se părea drogat.
‎Biroul nostru l-a acuzat pe Dahmer ‎pentru victimizarea băiatului.
‎A fost condamnat pentru drogarea ‎și ispitirea sexuală a băiatului.
‎Când Dahmer mi-a fost adus în atenție,
‎eram psiholog-șef
‎la Centrul de Reeducare ‎din zona Milwaukee.
‎În timp ce își aștepta sentința,
‎am zis să fac o scurtă evaluare
‎ca să văd cu ce aveam de-a face.
‎FURIE PREDOMINANTĂ
‎Jeffrey a fost rezervat, furios ‎și necooperant de la început…
‎NECOOPERANT ȘI EVAZIV
‎…a întârziat o jumătate de oră,
‎sperând că aș fi renunțat să-l aștept.
‎Stătea și se uita la mine
‎cu o privire rece, înghețată și furioasă
‎tot interviul.
‎Dar tot mi-a dat ‎multe informații foarte importante
‎doar văzându-l cum se comportă.
‎Modelul de personalitate
‎era al unui individ ‎care se folosește de oameni,
‎îi vede ca pe niște obiecte, ‎nu are empatie.
‎PREDISPUS LA JIGNIRI.
‎Am recomandat ca această persoană ‎să nu fie lăsată în comunitate.
‎Persoana asta ar trebui închisă.
‎O SENTINȚĂ SUBSTANȚIALĂ
‎Judecătorul a ascultat ‎discursul lui Jeffrey,
‎unul destul de emoționant.
‎Pe scurt, a spus că e groaznic,
‎că-i pare rău, că nu se va mai întâmpla.
‎ÎNCHISOAREA DIN MILWAUKEE
‎A fost condamnat un an la locul de muncă.
‎Pedeapsa la locul de muncă
‎înseamnă să lucrezi ‎orele normale de muncă
‎și să stai în închisoare în rest.
‎Jeffrey Dahmer era angajat ‎la fabrica de ciocolată Ambrosia.
‎CELULA 1
‎Biroul nostru a spus ‎că trebuia să i se dea șase ani.
‎Am fost în dezacord cu judecătorul.
‎Credeam că știu oamenii, ‎că nu pot fi păcălit.
‎M-a păcălit bine, să știți.
‎I-a păcălit pe toți.
‎În cazul lui Jeffrey Dahmer,
‎există o serie de defecte în sistem,
‎fie eliberarea condiționată,
‎fie că e vorba de poliție sau de instanțe,
‎care nu reușesc să protejeze victimele.
‎Băiatul avea doar 13 ani ‎când s-a întâmplat asta.
‎13 ani.
‎N-aveai cum să-ți dai seama
‎că mai ucisese oameni.
‎Iar când am auzit inițial
‎ce a făcut judecătorul,
‎mi-am zis: „OK. O să vină înapoi.
‎Cu siguranță o să-l mai vedem.”
‎Trecuseră luni de zile între condamnare
‎și momentul începerii pedepsei.
‎În acel interval,
‎a continuat să meargă în baruri gay,
‎unde se cupla doar pentru o noapte.
‎- Tot la bunica ta locuiai? ‎- Da.
‎Bine.
‎Cu două luni înainte să merg ‎la centrul de muncă…
‎Era ora închiderii la La Cage.
‎Unul din barurile tale preferate?
‎Am intrat în vorbă ‎cu un bărbat de culoare.
‎- Cum îl chema? ‎- Cred că îl chema Tony.
‎Cred.
‎Cel puțin, așa mi-a spus el.
‎Tony.
‎MARTIE 1989
‎Tony Sears avea 23 sau 24 de ani.
‎Tony Sears a fost model.
‎Era foarte atrăgător.
‎Era mereu îmbrăcat impecabil.
‎Avea un păr minunat.
‎Pe vremuri, le numeam bucle Jheri.
‎Era mereu optimist, plin de viață.
‎Căuta mereu câte o aventură, ‎voia mereu să facă ceva nou.
‎Nu știai unde vei ajunge în noaptea aia,
‎dar știai că o să te distrezi.
‎Tony nu avea mașină,
‎așa că mă duceam să-l iau
‎și mergeam în baruri.
‎Era o seară obișnuită de sâmbătă.
‎L-am luat de la apartamentul lui.
‎Am mers din bar în bar.
‎La un moment dat, ‎am decis să mergem separat.
‎Ne-am înțeles că, la sfârșitul serii,
‎ne vom întâlni aici.
‎Asta am făcut.
‎Când a venit sfârșitul serii,
‎ne-am întâlnit la colț, ‎așa cum făceam mereu.
‎Mai era un tip cu el.
‎Nu era prea arătos. ‎N-aș spune că era urât.
‎Avea păr blond.
‎Purta ochelari.
‎Am stat acolo și am vorbit ‎despre cum ne-am distrat.
‎Cu cine ne-am întâlnit, unde am mers. ‎Chestii de genul.
‎Tony voia să ia micul dejun
‎fiindcă voia să se distreze, ‎nu voia să se termine.
‎Am luat frumos micul dejun
‎apoi i-am dus acasă.
‎A zis că la el acasă.
‎Avea un prieten, un alb, cu el.
‎Iar prietenul avea o mașină.
‎Și în timpul călătoriei cu mașina,
‎era foarte afectuos, dar și foarte beat.
‎Am mers
‎pe 57, colț cu Lincoln.
‎M-a pus să-i las la colț.
‎Nu se vedea nicio casă. Era o intersecție.
‎Au coborât. ‎Mi-am luat rămas-bun de la Tony
‎și i-am spus că, dacă vrea să-l iau, ‎să mă sune la ora cutare.
‎Au pornit pe stradă, iar eu am plecat.
‎Când ai ieșit în seara aia…
‎și l-ai cunoscut pe tip, ‎care ți s-a părut de treabă,
‎la ce te-ai gândit ‎când i-ai zis să vină cu tine?
‎Te-ai temut că se va întâmpla din nou?
‎Nu. M-am gândit ‎că va fi o noapte obișnuită.
‎L-am adus la mine.
‎Nu prea judec bine când beau,
‎mai ales când beau mult.
‎Jeffrey l-a adus pe Tony Sears ‎acasă la bunica lui,
‎în West Allis, unde locuia și el.
‎Am urcat în dormitor
‎și am stat.
‎Mi-a spus că trebuie să se trezească ‎devreme și că trebuie să plece.
‎Am coborât și am făcut o cafea
‎cu pastilele.
‎A adormit.
‎Apoi, l-am sugrumat.
‎Bunica lui dormea. Habar n-avea.
‎Voia pe cineva să-i țină companie.
‎Dorința de a nu-i lăsa să plece ‎era foarte mare.
‎Era ceva puternic pentru el.
‎Te-ai gândit atunci
‎că mai degrabă l-ai pierdut, ‎nu l-ai ținut?
‎Cred că îmi dădeam seama, dar…
‎- Când? ‎- După ce mureau.
‎Cum te-ai simțit?
‎Neîmplinit. Simțeam o irosire.
‎Mereu a găsit un mod
‎de a scăpa de cadavre.
‎Avea o față frumoasă, așa că…
‎I-am tăiat capul
‎și l-am pus într-un butoi mare și alb,
‎l-am umplut cu acetonă,
‎conservând astfel capul.
‎De ce ai făcut asta atunci?
‎Încercam tot felul de variante.
‎Păstra tot capul, nu doar craniul,
‎alături și de organele genitale.
‎Le-a pus într-un container etanș.
‎Pe care l-a pus în dulapul lui
‎la fabrica de ciocolată unde lucra.
‎În tot acest timp,
‎Dahmer era într-o instituție penitenciară,
‎cel puțin noaptea, iar în rest lucra.
‎Era mai sigur decât să-l țină ‎acasă la bunica,
‎unde cineva putea da peste el.
‎Ai păstrat organele genitale și capul?
‎Încă simțeai că aveai companie?
‎Îmi sună bizar acum.
‎Crezi că l-ai iubit pe Tony?
‎Da, dacă aș fi știut ‎să iubesc, l-aș fi iubit.
‎Încercam să păstrez ce a mai rămas din el.
‎Ce sperai?
‎Speram să se usuce ‎și să arate ca în viață,
‎dar n-a fost așa.
‎La momentul acela, era evident ‎că nu mai semăna cu Tony.
‎- Era scofâlcit. ‎- Bine.
‎Dar te mai excita?
‎Nu la fel de mult. Plăcerea a dispărut.
‎Am fost contactat de sora lui Tony.
‎Au sunat și m-au întrebat ‎dacă știu ceva despre Tony.
‎„Nu. Am ieșit sâmbătă. ‎Nu mai știu de el.”
‎Asta am discutat.
‎Aș zice că, după o zi sau două,
‎m-au sunat spunându-mi ‎că vor să-l dea dispărut.
‎Pentru că nu știau nimic de el.
‎La început, eram principalul suspect,
‎fiind ultimul care l-a văzut în viață.
‎Familia lui Tony mă întreba:
‎„Ne-ai spus toate amănuntele?
‎Cealaltă persoană există,
‎sau ai fost doar tu și Tony?”
‎Întrebările de genul ăsta ‎arătau că familia era suspicioasă.
‎Mulți prieteni pe care mi-i făcusem ‎de ceva vreme
‎au început să gândească la fel.
‎Că poate i-am făcut ceva lui Tony.
‎Apoi, poliția a revenit ‎și a început să mă viziteze,
‎să-mi pună întrebări.
‎Despre ce s-a întâmplat în noaptea aia, ‎unde am fost, unde i-am lăsat.
‎M-au obligat să fac un lucru:
‎în timpul anchetei
‎mergeam cu polițiștii
‎în diverse baruri
‎ca să văd dacă îl voi recunoaște
‎pe acest blond misterios.
‎Pe atunci, relația dintre ‎comunitatea gay și poliție
‎nu era cea mai bună.
‎M-am gândit ‎că vor trimite polițiști în civil.
‎Erau în uniformă. Armă, chipiu, ecuson.
‎Tot tacâmul.
‎Unii proprietari de baruri îmi spuneau:
‎„Nu trebuia să te întorci aici.”
‎Prietenii se întrebau ce se întâmplă.
‎La un moment dat,
‎am hotărât că trebuie ‎să încep o viață nouă.
‎Am lăsat Milwaukee în urmă
‎și m-am mutat în altă parte.
‎Îmi plăcea de Tony.
‎Era un tip grozav.
‎M-am gândit ‎că o să fim prieteni multă vreme
‎și…
‎Scuzați-mă.
‎Te întrebi: „Cum ar fi fost dacă…?”
‎Doar faptul
‎că acțiunile mele din acea noapte…
‎Și din cauza mea a pățit asta.
‎Mi-aș dori să dau timpul înapoi
‎și să termin seara într-un mod diferit.
‎MARTIE 1989
‎IULIE 1991
‎Jeff Dahmer e în arestul poliției,
‎acuzat de multiple omoruri,
‎iar procuratura a început deja ancheta
‎în cazul oficial ‎împotriva presupusului criminal.
‎La câteva zile după ce a fost arestat,
‎șeful meu, Gerry Boyle, a pus pe cineva ‎să se plimbe prin apartament.
‎Voia să se asigure că îi supraveghem.
‎M-a desemnat pe mine.
‎Urcând scările către apartament
‎și intrând,
‎îmi ziceam: „Cum poate locui cineva aici?”
‎Salteaua era încă acolo, ‎scăldată în sânge.
‎Pe mochetă, pete de sânge.
‎Pe perete, pete de sânge.
‎Mirosul de acolo ‎era o combinație de moarte,
‎umezeală și sânge.
‎A fost groaznic.
‎N-am mai rezistat și, din fericire,
‎la capătul holului,
‎era o ieșire de incendiu cu o scară.
‎Am fugit acolo și…
‎Am început să vărs.
‎Eram singura femeie.
‎Bărbații care erau acolo
‎stăteau și râdeau cu toții.
‎Ziceau: „Cum îți place acum?
‎Ai vrut locul faptei. Asta primim.”
‎A fost…
‎îngrozitor să vezi
‎că asta era real.
‎Cine știe? În acel moment,
‎poate totul era o fațadă, ‎iar el era politicos cu mine.
‎Am început să mă gândesc.
‎Ce nu putea controla,
‎micul lui demon interior,
‎asta am văzut, de fapt, ‎în apartamentul lui.
‎IULIE 1991
‎MAI 1990
‎După ce am ieșit din centru,
‎m-am mutat de la bunica ‎într-un alt apartament.
‎CASA BUNICII
‎În timp ce căutam un apartament ‎cât de cât decent,
‎APARTAMENTUL LUI DAHMER
‎Am văzut apartamentele Oxford ‎și am intrat.
‎Scria pe un panou că le închiriază.
‎M-am mutat
‎în mai 1990, cred.
‎Mi-au adus televizorul
‎și un cufăr mare cu toate bunurile mele.
‎Lucruri pe care la aveai la bunica ta?
‎Îmi imaginasem un loc al meu,
‎frumos și intim
‎unde să aduc pe cineva,
‎să-l droghez și să-l sugrum.
‎Milwaukee a fost mereu ‎unul dintre acele orașe
‎extrem de segregat.
‎MILWAUKEE, CEL MAI SEGREGAT ORAȘ
‎Negrii locuiau într-o parte a orașului,
‎iar albii în partea cealaltă ‎și în suburbii.
‎Dahmer locuia într- un complex ‎numit Oxford Apartments.
‎Locuiau mulți afro-americani ‎în acea clădire.
‎Când l-am cunoscut pe Jeff…
‎VECINUL LUI DAHMER
‎…locuiam acolo de vreo două săptămâni.
‎A venit și mi-a spus
‎că s-a mutat din West Allis
‎și că s-a despărțit de iubita lui.
‎Îmi plăcea de el
‎fiindcă mi se părea îngrijit.
‎Părea atât de blând.
‎Arăta ca un tânăr Clark Kent.
‎Era singurul bărbat alb din clădire.
‎Nu mi s-a părut ciudat sau straniu
‎că locuia acolo.
‎Pentru mine, era un tip obișnuit
‎care încerca să supraviețuiască.
‎Odată,
‎am încercat să-l prezint
‎unei femei.
‎Locuia la parter ‎și era îndrăgostită de Jeff.
‎Ea mi-a spus:
‎„Nu-l chemi pe vecinul tău de vizavi
‎să vină să joace cărți cu noi?”
‎M-am dus și am bătut la ușă.
‎„Jeff, mă tăbăcesc astea la cărți.
‎Știi tu, femeile astea.
‎Mi-ar prinde bine un bărbat ‎care să mă ajute.”
‎Mi-a spus că nu vrea să vină.
‎I-am spus: „Una dintre ele te place
‎și ați avea ocazia să vorbiți.”
‎Mi-a spus clar că nu-l interesează
‎să vorbească cu ea.
‎M-am gândit că tipului i-a rămas mintea
‎la cealaltă femeie din West Allis.
‎N-a durat mult să observ
‎că Jeff era un singuratic
‎și se ținea deoparte.
‎Nu era genul petrecăreț.
‎- Tu și Timmy. ‎- Așa e.
‎- Aici cine e? ‎- Jeff.
‎E vărul Jeff.
‎Da.
‎ARHIVĂ PERSONALĂ ‎LIONEL DAHMER
‎Jeffrey reușea să păcălească oamenii
‎în situații în care ‎era important s-o facă.
‎Se pare că toată lumea e satisfăcută.
‎Chiar și cu bunica sau cu tatăl lui.
‎VOCEA LUI LIONEL DAHMER
‎Te-ai trezit la opt dimineață?
‎Apoi ți-ai făcut curat în apartament ‎ca să vedem cum arată.
‎Da, vreau să veniți, dacă vreți.
‎N-am șters praful, nici n-am aspirat. ‎Astea le fac duminica.
‎Dahmer putea fi interesant. ‎I-a ademenit pe mulți în apartament.
‎Dar ei nu știau
‎că intră într-un cuib de vipere ‎când mergeau la el.
‎E prima persoană ‎căreia i-ai făcut poze după ce a murit?
‎Da.
‎Porecla lui era „Cash D”, cred. ‎Nu-i știu numele adevărat.
‎Cu ce ai făcut fotografiile? ‎Ai avut un aparat foto?
‎Era un Polaroid. Un aparat foto Polaroid.
‎În apartamentul lui Dahmer,
‎au fost prezente mai multe albume,
‎care conțineau ‎seturi de fotografii organizate
‎în care apăreau victimele lui Dahmer
‎înainte, în timpul disecției și după.
‎Jeffrey a făcut fotografii
‎cu persoanele ‎care i-au plăcut cel mai mult.
‎I-a pus în diferite poziții ‎pentru a le arăta fizicul.
‎Erau mai multe bucăți de trup ‎de la persoane diferite
‎pe care le plăcea cel mai mult, ‎așa că le-a făcut poze.
‎- Cât a durat? ‎- Cam o oră.
‎Să faci doar fotografii?
‎Când am văzut pozele făcute de Jeffrey,
‎m-am îngrozit.
‎Unele erau foarte dure.
‎Să vezi oameni ciopârțiți în realitate,
‎trebuie să fii altfel, ‎la un nivel complet diferit.
‎Am avut coșmaruri.
‎Dar am vrut să rămân profesionistă.
‎Mă gândeam: „Cum o să trec peste asta?
‎Nu am cu cine vorbi.”
‎Mi s-a părut o risipă să distrug pe cineva
‎care să arate atât de bine.
‎Dar, în acel moment, n-am avut de ales.
‎Era mort
‎și a trebuit să găsesc un mod ‎de a scăpa de rămășițe.
‎Și-a dat seama că avea o problemă, ‎alta decât pe care o avea la bunica lui.
‎Aici nu putea să folosească un baros
‎ca să rupă oase într-un apartament.
‎După o zi sau două,
‎am cumpărat un cazan de 300 de litri
‎folosit în restaurante.
‎În el putea fierbe
‎rămășițele cadavrului.
‎Așa a început un proces mai sofisticat
‎de eliminare a cadavrelor.
‎Ți se face rău doar vobind despre asta.
‎Topea oasele în acid.
‎De asta aveai un cazan uriaș?
‎Ca să pui în el acid pentru oase?
‎Da, acela era…
‎un butoi menajer.
‎Deci, puneai oasele acolo și…
‎Se făceau ca un nămol
‎pe care îl aruncam în toaletă
‎și trăgeam apa.
‎- Ce ai făcut cu craniul? ‎- L-am păstrat.
‎- Unde? ‎- În zona dulapului.
‎Jeff a devenit mai mult ‎decât vecinul de vizavi.
‎Îmi plăcea fiindcă simțeam ‎că are un suflet bun.
‎La un moment dat,
‎s-a căsătorit sora mea.
‎N-am avut bani să-i iau un cadou.
‎Am bătut la ușa lui Jeff
‎și i-am spus: „Mă pregătesc ‎să merg la nunta surorii mele.
‎Îmi poți împrumuta niște bani ‎ca să-i pot lua un cadou?”
‎Mi-a dat 60 de dolari.
‎Mi-a zis: „Nu-ți face griji.
‎Cumpără-i surorii tale ceva frumos.”
‎Nu știam nimic despre trecutul lui.
‎Câți oameni știu ce face vecinul lor
‎după ce acesta intră și închide ușa?
‎Poți judeca numai după ceea ce vezi
‎și ceea ce auzi din gura lor.
‎IULIE 1990
‎22 IULIE 1991
‎Jeff, ce știm despre suspect? ‎Are 31 de ani?
‎Are 31 de ani.
‎Am vorbit puțin ‎cu vecinii despre el azi-noapte.
‎Au zis că nu-l știau. ‎L-au descris ca fiind ciudat, retras,
‎dar au spus că are o slujbă ‎și lucrează zilnic.
‎În noaptea arestării lui,
‎nu știam de ce veniseră acolo.
‎Am întrebat un polițist:
‎„A pățit Jeff ceva?”
‎A zis: „Da, nemernicul ăla e bine.”
‎Stăteam acolo,
‎îi vedeam cum cară bucăți de trup
‎în niște cutii mici.
‎Puțin mai mari ‎decât o cutie de pantofi. Maro.
‎Scoteau câte două sau trei odată.
‎Două sau trei. Le scoteau.
‎Se pare că Jeff
‎era, de fapt, Jeffrey Dahmer,
‎care a ucis bărbați
‎în apartamentul 213.
‎Cutiile cu bucăți de trup mutilat ‎sunt scoase rând pe rând.
‎Acum au de identificat victimele.
‎În acest moment, n-am identificat
‎niciun specimen din cele recuperate.
‎În acea perioadă, nu exista ADN
‎care să-i fie accesibil ‎unui medic legist obișnuit.
‎Am folosit analize dentare,
‎amprente,
‎lucruri personale,
‎tatuaje, cicatrici chirurgicale, etc.
‎în încercarea de a identifica victimele.
‎Reasamblarea scheletelor
‎se făcea ca la un puzzle.
‎Antropologii criminaliști ‎ne puteau spune vârsta, rasa, genul
‎sau ne ajutau să explicăm unele leziuni.
‎Odată ce anchetatorii
‎vor reuși să întocmească ‎descrierile fizice ale victimelor,
‎informația va fi introdusă ‎într-un computer
‎și comparată cu descrierile ‎persoanelor dispărute din țară.
‎S-au raportat
‎mai multe persoane dispărute
‎în ultimul an și jumătate.
‎Așa că am avut o listă
‎cu posibilele victime.
‎După ce Jeffrey a fost arestat,
‎primeam zilnic 300 de apeluri ‎de la oameni care întrebau
‎ce s-a întâmplat cu copilul lor
‎sau dacă știam ceva despre copiii lor.
‎FAMILIILE CER INDICII
‎Oamenii sunt îngrijorați.
‎Oameni cărora le-au dispărut cei dragi.
‎Ei au început să apară
‎la locul crimei de pe strada 25, ‎colț cu Kilbourn.
‎Am venit să ne uităm, din întâmplare.
‎Ar putea să fie sau n-ar putea. ‎Căutăm și noi indicii.
‎Vorbeam cu medicul legist
‎care încerca să refacă trupurile.
‎După ce primeam informația
‎și obțineam o poză cu el,
‎îi arătam pozele lui Dahmer
‎în încercarea de a-i identifica.
‎A fost o sarcină uriașă.
‎Descria în detaliu fiecare victimă.
‎Cu siguranță erau victime ‎pe care nu le-am fi atribuit lui Dahmer
‎dacă acesta n-ar fi cooperat.
‎Henry Smith și-a căutat fratele ‎în barurile gay din Milwaukee și Chicago,
‎dar, până acum, fără rezultat.
‎Intri deseori într-un bar și oamenii spun:
‎„Copile! A dispărut încă unul.”
‎Tu zici: „Ce? Cine lipsește acum?”
‎Pentru că Milwaukee e atât de mic,
‎așa e și comunitatea de negri gay.
‎Dacă nu vedeai pe cineva ‎două sau trei săptămâni,
‎te gândeai că s-a mutat.
‎Apoi, aproape…
‎În fiecare săptămână zicea câte unul:
‎„Cutare a dispărut.”
‎CRIMĂ: ‎EDWARD SMITH
‎Îl vedeam pe Eddie Smith tot timpul.
‎Și, deodată, a dispărut.
‎Eu nu cred că e în viață.
‎SORA LUI EDDIE SMITH
‎Carolyn Smith se roagă ‎ca temerile ei să nu fie adevărate.
‎Fratele ei de 28 de ani, Eddie, ‎a dispărut anul trecut, pe 16 iunie,
‎în ziua în care s-a dus ‎la parada gay din Milwaukee.
‎Sora lui Eddie a venit la bar.
‎Întreba oamenii. Avea poze.
‎Zicea: „Ar fi sunat pe cineva.
‎Știu că m-ar fi sunat. ‎Vorbesc cu el în fiecare zi.”
‎Ernest Miller a crescut aici, ‎în Milwaukee,
‎și voia să se întoarcă la Chicago ‎când a dispărut.
‎CRIMĂ: ‎ERNEST MILLER
‎Ernest Miller, un alt tânăr.
‎Ernest avea un suflet bun.
‎Era foarte creativ.
‎Desigur, când Ernest a dispărut, ‎se vorbea despre asta în baruri.
‎Curtis Straughter, de 18 ani, ‎locuia în această casă cu bunica lui.
‎Ea l-a văzut ultima dată acum cinci luni.
‎Pe vremea aia,
‎puteai cumpăra țigări în baruri ‎de la un automat pentru țigări.
‎L-AȚI VĂZUT?
‎Afișele cu persoane dispărute ‎se puneau pe automatul de țigări.
‎Erau afișe cu adulți ‎care dispăruseră fără urmă.
‎Iar membrii familiei sau prietenii ‎încercau să-i găsească.
‎Luptă! Luptă împotriva SIDA!
‎Anii în care Dahmer ‎a fost cel mai activ în Milwaukee
‎coincid cu anii
‎în care numărul deceselor de SIDA ‎au crescut în Wisconsin de zece ori.
‎Deci oamenii realmente dispăreau.
‎Muriseră?
‎Erau bolnavi? Se mutaseră? Nimeni nu știa.
‎Drepturile homosexualilor!
‎Dahmer a avut șansa rară,
‎o fereastră rară în timp
‎în care oamenii dispăreau din comunitate.
‎Nimeni nu știa de ce.
‎Jeffrey Dahmer era cunoscut ‎familiei Hughes.
‎Prietenii lui Tony Hughes, un surdomut,
‎i-au spus mamei și surorii lui ‎că l-au văzut plecând din bar cu un blond.
‎MAI 1991
‎DOUĂ LUNI ÎNAINTE DE ARESTAREA LUI DAHMER
‎Tony nu auzea și nici nu putea vorbi,
‎dar scria notițe.
‎Avea mereu hârtie și pix la el.
‎Când erai cu el, voiai să te distrezi
‎fiindcă se distra și el.
‎Tony îl știa pe Jeff de mult timp.
‎Iar Tony și Jeff făcuseră sex.
‎Tony mi-a spus asta.
‎Era weekendul Zilei Eroilor din 1991.
‎Eu și Tony Hughes
‎eram împreună ‎într-un bar numit The Phoenix.
‎Stăteam la bar și beam cocktailuri
‎când Jeff a intrat prin spate. ‎Jeffrey Dahmer.
‎Când Jeff a intrat,
‎Tony s-a ridicat de la bar ‎și s-a dus la el.
‎Tony m-a părăsit și s-a dus după Jeff ‎pe ringul de dans.
‎Atunci l-am văzut ultima dată ‎pe Tony Hughes.
‎Jeff a vorbit cu mine ‎despre toate victimele.
‎Totuși, e nevoie de timp ‎pentru a obține o relație de încredere
‎în care să simți că poți discuta
‎despre secrete intime cu oamenii.
‎Pe tipul surdomut
‎am vrut să-l țin cu mine,
‎așa că i-am dat să bea pastilele.
‎A adormit.
‎Am vrut să văd
‎dacă puteam găsi o cale
‎să-l țin cu mine
‎fără, de fapt, să-l omor.
‎Când am ajuns în acel moment ‎în care se simțea confortabil cu mine,
‎el a scos la iveală și alte lucruri
‎pe care nu le spusese poliției.
‎Deci…
‎Aveam o mașină de găurit.
‎Și…
‎o să sune urât,
‎dar…
‎Să spun sau nu?
‎Am luat mașina cât el era adormit
‎și i-am făcut o gaură mică în craniu,
‎ca să văd dacă pot…
‎să fac în așa fel încât el…
‎să ajungă ca un fel de zombi.
‎Chiar a crezut că, ‎dacă putea să-l țină la el viu
‎prin această lobotomie inumană,
‎ar fi fost suficient ‎să-i satisfacă nevoile.
‎Am rămas perplexă.
‎Când am auzit, n-am mai suportat.
‎De fapt, pe unul dintre psihologii
‎cu care lucram,
‎Kenneth Smail, ‎l-am pus să rămână cu mine.
‎Jeff, de unde ideea asta?
‎Din mintea mea.
‎M-am gândit că s-ar putea să funcționeze,
‎fiindcă nu voiam
‎să tot ucid oameni ‎și să nu-mi rămână decât craniul.
‎Voia să-i fure voința ‎acelei persoanei, cum zicea el.
‎E uluitor. Îți cade fața.
‎Apoi injecta acid clorhidric
‎prin gaura din craniu.
‎Dl Hughes a murit din cauza injecției.
‎N-a mai fost nevoie să-l sugrume.
‎Dahmer i-a păstrat craniul multă vreme.
‎Era unul dintre craniile
‎care erau încă în apartament ‎la momentul arestării.
‎Mă întristează
‎de fiecare dată ‎când mă gândesc la domnii aceia.
‎Pentru că, la fel ca toți ceilalți,
‎încercau să se regăsească.
‎Nu se așteptau să fie uciși.
‎Erau, în majoritatea cazurilor,
‎bărbați gay săraci
‎pe care nu prea îi susținea nimeni
‎sau cei care îi susțineau ‎îi auzeau spunând
‎„mi-a dispărut cineva drag”
‎și nu le acordau atenție ‎așa cum s-ar fi cuvenit.
‎Poliția se întreabă cum a putut cineva ‎să comită aceste fapte,
‎iar alții se întreabă ‎cum de n-a știut poliția.
‎Mai ales că Dahmer mai fusese condamnat ‎ca agresor sexual.
‎Mergeam des în baruri.
‎Nu m-a întrebat nimeni de cineva.
‎Niciun polițist, niciun detectiv
‎n-a venit la mine să mă întrebe: ‎„Ce știți de această persoană?”
‎Nu au fost câteva luni ‎sau câteva săptămâni.
‎A durat ani de zile.
‎Cum poate cineva ‎să omoare oameni atâta timp
‎fără să fie depistat de poliție?
‎Răspunsul, în parte, ‎potrivit unora, este că poliția
‎nu pare dispusă să investigheze ‎infracțiuni legate de gay.
‎Dacă victimele ar fi fost albe
‎și hetero,
‎căutarea ar fi fost mai profundă,
‎mai precisă.
‎Acuzații dure de rasism,
‎credința că multe crime puteau fi oprite.
‎Îți arată sentimentul față de minoritari.
‎Parcă am fi o povară.
‎Familiile care credeau ‎că poliția nu a făcut destul…
‎Unii dintre ei aveau dreptate.
‎Lumea așa credea:
‎că un tip de 20 de ani
‎mergea în baruri și agăța băieți.
‎Cine știe pe unde e?
‎Se pune întrebarea dacă poliția
‎i-a căutat îndeajuns pe cei dispăruți.
‎Au presupus că au avut probleme
‎și nu merită să-i mai caute?
‎Dacă i-ar fi ascultat ‎pe oamenii de culoare,
‎ar fi putut salva viețile multor tineri.
‎Am cumpărat un congelator încăpător.
‎Ce te-a făcut să crezi ‎că aveai nevoie de el?
‎Mă pregăteam pentru mai mult.
‎Subtitrarea: Dan Butuza