Efter mr Dahmers första mord
gick det nio år utan att han mördade.
Men efter det här uppehållet
vaknar han på The Ambassador Hotel med en död kropp bredvid sig.
MORD: STEVEN TUOMI
Sen genomgår han vad jag kallar en bakvänd religiös omvändelse.
Han tänker: "Om djävulen finns, är det kanske mitt öde att utföra hans verk."
Han börjar ägna sig åt alla möjliga bisarra besvärjelser.
Han började känna igen sig i delar av filmer som verkade…
EXORCISTEN III
…föreslå att det fanns onda krafter.
Jedins återkomst var en av dem.
Han identifierade sig med kejsaren. Han ville ha sån tankekontroll.
Han hade sina gula ögon.
Så Jeff hittade ett ställe där han kunde få gula kontaktlinser.
Innan han gick ut om kvällarna satte han i linserna.
Han måste elda upp sig
genom att försöka emulera en djävul eller ond person
för att förverkliga sina fantasier.
Folk ser de här blodiga skräckfilmerna…
…för att få en glimt av det de visar i filmerna.
Enda skillnaden var att jag gjorde det på riktigt.
EN DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Min relation med Jeff växte med tiden.
Efterhand lärde jag känna olika sidor hos honom.
Han plågades av inre konflikter.
Han hade en mycket lång period utan att begå några mord.
Men efter att han träffade Steven Tuomi var hans kontroll över problemet borta.
Sen går det utför.
När i tiden…
…gav du helt efter för känslorna utan att försöka påverka nånting?
Efter The Ambassador.
Det utlöste allt.
Till slut kastade han sig ut för stupet. Det fanns ingen återvändo.
Fyra år senare
ledde hans vårdslösa beteende slutligen till hans gripande.
DEN 22 JULI 1991
Dahmer-fallet var nåt vi aldrig hade upplevt i Milwaukee.
Det var en overklig period av min journalistkarriär.
Den där julinatten 1991, det var den 22:a…
…var några Milwaukee-poliser ute på sin nattliga jobbrunda.
De passerade Dahmers lägenhet i sin bil.
Det var då Tracy Edwards kom fram till dem.
Tracy Edwards var klädd i boxershorts
och en handklov hängde från hans handled.
Poliserna pratade med honom,
och han började berätta en ganska fantasiliknande historia
om var han nyss hade varit.
Om den här knäppa vita killen som han nyss hade haft kontakt med.
Dahmer valde sina offer utifrån en viss kroppsbyggnad.
Han erbjöd dem pengar och de lät Dahmer fotografera dem.
Han sa: "Ni måste komma hem till mig."
Den kvällen gick Tracy Edwards med på att komma till Dahmers lägenhet.
Först och främst var Tracy en väldigt fin kille,
och han var väldigt gatusmart.
Han berättade hur Jeffrey betedde sig den kvällen.
Han hade plötsligt insett att han inte var där för att fotograferas.
Han var där för nåt värre.
När de var i sovrummet satte Dahmer en handklov på honom,
men Edwards flyttade sig så att han inte fick fast den andra.
Jeffrey satte på filmen Exorcisten III.
Dahmer började uppslukas av filmen och tänkte inte på den andra handkloven.
Han började röra sig knäppt. Han vaggade fram och tillbaka i fåtöljen
och gjorde märkliga läten. Han pratade i tungor.
Tracy började bete sig som att de var vänner
för han visste att han måste ut, annars skulle han dödas.
Jag sa att jag måste gå på toa. När jag gick förbi honom, slog jag honom.
Sen sprang jag mot dörren, och Gud måste ha hjälpt mig.
Han hade åtta olika lås på dörren och jag valde rätt lås.
Tracy vinkade till sig en polispatrull.
Först ville han bara få bort handkloven.
Han ville nog inte säga så mycket
om hur han hade fått den på sig.
Det var andra handklovar än polisens och deras nycklar passade inte.
Så de gick till lägenheten för att hämta en nyckel,
men även för att undersöka saken.
FÖRHÖRDE JEFFREY
När Dahmer öppnade ytterdörren var han berusad.
Han släppte in poliserna.
De undersökte sovrummet.
Under sängen hittade de kniven som Dahmer hade hotat Tracy Edwards med.
Tracy Edwards hade nämnt att Dahmer hade sagt att det fanns
ett eller flera huvuden i kylskåpet.
Polisassistenten öppnade det…
…och såg huvudet i kylskåpet.
Huvudet tittade uppåt och han skrek.
Han bokstavligen skrek.
Han gick senare i pension. Han slutade aldrig drömma om det.
Han kom inte över det.
Dahmer greps. Han fördes till polishögkvarteret.
När jag kom till platsen och mötte nattkommissarien, Roosevelt Harrel,
skakade han på huvudet och briefade mig om hur otroligt det var.
Det är en mycket liten lägenhet, men oerhörda mängder bevis.
Själva brottsplatsen var ryslig.
I lägenheten fanns verktyg som bågfilar, skruvmejslar
och andra verktyg han använde när han dissekerade offren.
Jag väntade mig ett rutinuppdrag, men när jag kom dit
ledde en polisassistent mig till Dahmers lägenhet.
Forensiska obducenter är vana vid att se trauma,
men det här var nåt annat.
När man såg sig om i rummet såg man skräcken i folks ansikten.
Under åren som gått sen dess
har jag börjat tro att det där var ett tillfälle
då jag faktiskt stod inför ondska.
Jag kan inte beskriva det, men det är en känsla av mänskligt fördärv.
När vi gick genom olika lådor och behållare
kändes det inte som att undersöka en brottsplats,
utan som att jag monterade ner Dahmers museum.
Det stod klart att Dahmer hade samlat på
en del av kroppsdelarna från personerna han hade dödat.
Torkade könsorgan, människohår.
Vi hittade plastpåsar som innehöll vävnad.
Jag lyckades identifiera ett människohjärta
och andra slags muskelvävnader.
Och i sovrummet
fanns det tre intakta skelett som hade halshuggits.
Och 11 människoskallar.
Då slog det mig plötsligt.
"Vi har en seriemördare i Milwaukee."
Det var så extremt.
Det gick nästan inte att tro.
Men man måste ju tro det på grund av alla bevisen.
När jag var i sovrummet såg jag en stor blå plasttunna.
När jag flyttade och skakade den hördes vätska plaska runt.
Dessutom var den tung.
Jag bad att få dit farliga material-teamet
och föra bort den ifall den innehöll kemikalier
eller andra skadliga material.
Tidigt nästa morgon åkte jag till polishögkvarteret
och fick en genomgång av vad Dahmer hade sagt.
MAN ERKÄNNER STYMPNINGAR
Sen började vi gå genom tidsspannet.
Det var början på många veckors, faktiskt månaders utredning.
Hans advokat var där och sa: "Jag avråder dig från att prata."
Varje dag avstod han rätten att tiga: "Jag vill prata."
Vi var i häktet, och han gick genom dem en efter en
som han mindes dem, bakåt i tiden.
Jag har alltid hållit mina känslor helt för mig själv.
Så det här är ett slags lärotillfälle för mig.
Det känns som att du har varit öppen.
Det blir lättare med övning.
Kan du svara på vad det var som fick dig att vilja döda dem?
Den underliggande kraften, tror jag, var förstås en störd sexualdrift.
Bara en ständig känsla av tomhet och att inte kunna hitta
nåt i livet som gav mig en känsla av glädje, frid eller tillfredsställelse.
Jag sökte alltid efter nåt mer.
DEN 22 JULI 1991
DEN 17 JANUARI 1988
8 VECKOR EFTER MORDET PÅ STEVEN TUOMI
En kväll gick jag ut och jag mötte en… Jag tror han var indier.
Han stod där. Han sa att han väntade på bussen.
-Minns du vad han hette? -Nej.
I januari 1988,
när Jeffrey Dahmer bodde hos sin farmor, gick han ut
och han mötte James Doxtator som var 14 år.
Han stod vid en busshållplats framför en gaybar.
Dahmer bad honom följa med honom hem till sin farmors hus.
Doxtator sa vad det kostade, 50 dollar för sex.
-Var var farmor? -Där uppe. Hon sov djupt.
Jag frågade: "Hur sent kan du stanna?"
Och han sa: "Inte senare än tidig morgon."
-Och morgonen närmade sig redan. -Okej.
Vad tänkte du då?
Jag bara…
…ville behålla honom. Jag kan inte beskriva det bättre.
Han blandade olika sömnmedel och använde som sömntabletter.
Han gav dem fem, sju stycken i nåt slags kaffedryck.
Kanske med lite alkohol också.
Mina tankar var uppenbarligen inte
en frisk människas tankar på den tiden.
Jag hade föredragit att han hade varit i livet,
men att strypa honom verkade vara bästa sättet att behålla honom.
Han dödade nån. Kroppen var en trappa upp i sovrummet.
Hans farmor vaknade och Jeffrey gick ner och åt frukost med henne.
Kroppen låg en trappa upp i sovrummet.
Jeffrey småpratade med sin farmor och fick i väg henne till kyrkan.
Distanseringen är total.
Han förvarade Doxtators lik
i farmoderns fruktkällare i ungefär en vecka.
När han var ensam i huset
tog han fram kroppen och använde den för sexuella ändamål.
Det lik, skyltdockor och medvetslösa personer
har gemensamt är att de inte ställer några krav,
de klagar inte och de lämnar inte.
Det är det viktigaste för Dahmer.
Jag har inte känt till nån annan person
som var en lika ensam människa som Jeffrey Dahmer.
Jag sa: "Jeffrey, har du några vänner?"
"Nej."
"Har du gått på bio med nån kille nån gång?"
"Nej."
"Har du varit på nån fest?" "Nej."
Han hade inga vänner, så han pratade inte med nån.
Det enda jag fick var en bild av skalet av en människa.
Han hade inget begrepp om nåt annat än att tillfredsställa det här behovet
av att ha sex med en död eller medvetslös människa.
Den här situationen har tvingat mig att granska hur jag har levt mitt liv.
Insåg du det aldrig på den tiden?
Jag kan ha insett det, men jag valde att ignorera, begrava
och dränka det under tvånget som drev mig.
Jeffrey var intellektuellt nyfiken på anatomi.
Intresset uppstod tidigt, redan när han gick i trean eller fyran.
När Jeffrey och jag var unga vandrade vi ofta i skogen.
Vi stötte ofta på benrester på marken,
och han var väldigt intresserad av delar av djurens anatomi.
Han tillbringade tid i ett litet skjul i trädgården där han samlade djur.
Vid nån tidpunkt användes skjulet för att förvara en bensamling.
Ekorrben eller kaninben, eller vad man hittade ute i skogen.
Han hade dem snyggt utlagda på arbetsbänkar i skjulet.
Han hade redan rengjort dem från allt kött.
Det var inget jag ville samla på. Jeff tyckte att det var intressant.
Det som intresserade honom i den åldern liknade mest amatörtaxidermi.
Men under den processen
började han bli intresserad av de inre organen.
Det var förstås ett makabert intresse.
Och vad började du med?
Bara ihjälkörda djur.
Hundar, pungråttor.
Han fascinerades av att skära upp djuren för att titta inuti dem.
Han ville se hur allt var placerat.
I nian dissekerade jag en griskulting.
När vi var klara med dissekeringen tog jag hem grishuvudet
och rensade det från vävnad och behöll skallen ett tag.
Varför vet jag inte.
Han dödade inte djur. Han hittade döda djur som han använde.
Det här var en del av hans fascination för den döda kroppen.
Inget annat intresserade honom.
Han blev besatt av det.
Han hade en mur mellan sig själv och andra personer.
Ingen känslosamhet alls.
Han var oförmögen att knyta band till andra personer.
Jag vet inte ens om om jag var förmögen till
att känna äkta kärlek ens på den tiden.
Jag vet inte om jag kan det nu.
Du vet inte hur man älskar. Är det det du säger?
Jag är osäker på det.
Någon som kan älska skulle nog inte göra såna här saker.
DEN 23 JULI 1991
Morgonen efter att Dahmer hade gripits höll solen på att gå upp,
poliserna på nattpasset gav sig av,
och dagskiftet gick på.
Gränden bakom Dahmers lägenhet var smockfull.
Några var mediepersoner, men de flesta var boende
som hade evakuerats från Dahmers hyreshus.
En kriminalreporter måste ha kontakter, få insiderinformation från polisen.
Och en av mina vänner på polisen gav mig Dahmers namn.
Det hade inte offentliggjorts.
Jag ville ta mig bort från brottsplatsen till distriktsåklagarens datorsystem.
Där kunde jag lägga in Dahmers namn och få fram hans bakgrund.
Och mycket riktigt, han har en dom för grovt sexbrott.
Jag kunde läsa genom filen och hitta att han hade företrätts
av en advokat vid namn Gerry Boyle.
Dahmer var känd för polisen.
JULI 1991
Jag träffade Dahmer första gången 1988.
Han hade åtalats för sexualbrott mot en ung pojke.
Jag såg en euroasiatisk kille komma gående på gatan på eftermiddagen.
Jag frågade om han ville tjäna 50 dollar. Han sa: "Ja."
"För att ta foton." Vi gick hem.
Han klädde av sig till kalsongerna.
Jag tog två foton av honom, ett på sängen och ett stående.
Jag drack lite kaffe med Irish Cream Mist i.
Han fick också lite med sömntabletter i.
Han drack lite av det.
Hela tiden… Han stannade högst en timme.
Han sa att han måste i väg. Jag gav honom 50 dollar.
Och han gick.
Varför lät du honom gå?
Jag hade ingen kniv. Jag hade ingen avsikt att skada honom.
Jag ville bara vara med honom och ligga nära honom en stund.
Han sa att han gillade att lyssna på folks magar.
VITTNESMÅL I RÄTTEN SKYDDAT NAMN
Jag låg kvar på sängen,
och han lutade sig mer neråt och sen började han…
Han lade öronen mot min mage.
Pojken lyckades fly.
Kom hem i ett något drogat tillstånd. Föräldrarna blev oroliga.
De åkte till sjukhuset och ringde polisen eftersom han verkade drogad.
Vi väckte åtal mot Dahmer för pojkens lidande.
Dahmer dömdes för att ha drogat och lockat ynglingen med sex.
När jag först hörde talas om Dahmer,
var jag chefspsykolog
på Kriminalvården i Milwaukee-regionen.
Medan han väntade på sitt straff
sa jag att jag skulle göra en snabb utredning
för att få en känsla av statusen på det vi arbetade med.
DOMINERAS AV VREDE
Jeffrey var reserverad, arg och motsträvig från första stund.
Han kom en halvtimme för sent i hopp om att jag inte väntade på honom.
Han stirrade på mig med en mycket kall, isande och arg blick
under hela samtalet.
Han förmedlade ändå mycket information, baserat på beteendet.
Hans personlighetsmönster var det hos en individ som utnyttjar människor,
ser dem som objekt och saknar empati.
STOR RISK FÖR ÅTERFALL I BROTT
Min rekommendation var att han var för farlig för att gå fri.
Den här personen skulle spärras in.
KÄNNBART FÄNGELSESTRAFF
I slutänden lyssnade domaren på Jeffreys tal som var ganska gripande.
Andemeningen var: "Åh, det här är hemskt.
Jag är ledsen. Det kommer aldrig att upprepas."
MILWAUKEE COUNTY HÄKTE
Straffet blev ett år på frigångsanstalt.
I vår delstat är frigång ett program
där man har ett vanligt jobb på dan och sitter i fängelse på sin lediga tid.
Jeffrey Dahmer var anställd på chokladfabriken Ambrosia.
Åklagaren menade att han skulle dömas till sex år.
Vi hade en annan åsikt än domaren.
Jag ansåg mig kunna läsa människor, att jag inte kunde bli lurad.
Han lurade mig rejält.
Han lurade alla.
När vi ser på Jeffrey Dahmer-fallet har systemet misslyckats ett antal gånger.
Vare sig det rör övervakningen, frigången, polisen eller domstolsväsendet,
så har man misslyckats med att skydda offren.
Pojken var bara 13 år när det hände.
Tretton år.
Det fanns inget sätt att veta
att han redan hade dödat människor.
Men när jag fick höra vad domaren hade gjort,
var min uppfattning: "Oj då, okej, han kommer hit igen.
Det finns inte en chans att han inte kommer hit igen."
Det gick månader mellan domen och när straffet skulle börja avtjänas.
I det tidsspannet fortsatte han besöka gaybarer
och ägnade sig åt engångsligg.
-Bodde du kvar hos din farmor? -Ja.
Okej.
Två månader innan jag skulle börja på frigångscentrat…
…var det stängningsdags på La Cage.
Var det en av dina stambarer?
Jag började prata med en svart kille.
-Vad hette han? -Jag tror han hette Tony. Jag tror det.
Han sa åtminstone att han hette så. Tony.
MARS 1989
Tony Sears var 23 eller 24 år.
Tony Sears var modell. Han var mycket snygg,
och han var alltid oklanderligt klädd.
Han hade så vackert hår.
Vi kallade dem Jheri-curls på den tiden.
Han var alltid glad, alltid energisk.
Han var alltid sugen på äventyr och ville alltid göra nåt nytt.
Man visste aldrig hur kvällen skulle utvecklas,
men man visste att det skulle bli kul.
Tony hade ingen bil,
så jag brukade hämta honom och sen gick vi ut på barerna.
Det var en typisk lördagskväll. Jag hade hämtat honom vid lägenheten.
Vi gick på en barrunda.
Nån gång under kvällen beslöt vi att gå på var sitt håll.
Som alltid bestämde vi en plats där vi skulle ses när kvällen var slut.
Så det gjorde vi.
När kvällen var slut möttes vi runt hörnet som vanligt.
Han hade en annan kille med sig.
Han var inte jättesnygg. Jag skulle inte kalla honom ful.
Han var blond. Han hade glasögon.
Vi satt på hörnet och pratade lite om våra kvällar.
Vilka vi hade träffat, var vi hade varit. Såna saker.
Tony ville äta frukost.
Han ville ha kul. Kvällen skulle aldrig ta slut.
Vi åt en jättegod frukost och sen släppte vi av dem.
Han sa att han bodde där.
Han hade en vän, en vit man, med sig.
Hans vän hade en bil.
Under bilfärden är han väldigt tillgiven, uppenbarligen väldigt full.
Och vi körde…
…till 57th och Lincoln.
Han bad mig släppa av dem på hörnet.
Det fanns inget hus eller nåt där. Det var bara en korsning.
De hoppade ut. Jag sa hej då till Tony
och påminde om att ringa om han behövde skjuts
före klockan si eller så.
De gick upp för gatan och jag körde i väg.
När du gick ut den kvällen,
mötte du en kille som du tyckte verkade trevlig.
Ja.
Vad var det som fick dig att bjuda hem honom?
Blev du det minsta rädd att det skulle hända igen?
Nej, jag tänkte att det skulle bli en vanlig kväll.
Jag tog hem honom.
Mitt omdöme är inte bra när jag dricker, särskilt inte om jag dricker mycket.
Jeffrey tog med Tony Sears hem till sin farmors hus
i West Allis, där han bodde.
Vi gick upp till sovrummet och låg där.
Han sa att det började bli morgon och att han måste ge sig av.
Jag gick ner och gjorde en kopp kaffe med tabletter i.
Han somnade…
…och då ströp jag honom.
Hans farmor sov genom allt.
Hans önskan om sällskap, nån som inte skulle ge sig av, var stor.
Det var starkt för honom.
Slog det dig att du hade mist honom i stället för att ha kvar honom?
Jag antar att insikten slog mig, men…
-När? -Efter att de hade dött.
Hur kändes det?
Otillfredsställande. Som bortkastat.
Han hittade alltid nåt sätt att göra sig av med kropparna på.
Han hade ett fint ansikte, så jag… Jag högg av huvudet
och lade det i en stor vit tunna som jag fyllde med aceton,
för att bevara huvudet.
-Varför gjorde du så den gången? -Jag provade nya saker, varierade mig.
Han behöll hela huvudet, inte bara skallen,
och han behöll även genitalierna.
Han lade dem i en lufttät behållare.
Han hade den i sitt skåp på chokladfabriken där han jobbade.
Större delen av här tiden satt Dahmer på anstalt,
i alla fall på kvällarna, och deltog i frigångsprogrammet.
Det var säkrare än att ha sakerna i farmors hus
där nån kunde råka hitta dem.
Du behöll genitalierna och huvudet?
Kände du att du hade kvar ditt sällskap?
Allt det här låter så bisarrt för mig nu.
Tror du att du älskade Tony?
Ja, om jag kunde älska, hade jag älskat honom.
Det handlade om att bevara det som återstod av honom.
Vad hoppades du på?
Jag hoppades att han skulle torka och se ut som i livet,
men det fungerade inte så.
Vid det laget var det uppenbart att det inte liknade Tony längre.
-Det hade skrumpnat ihop. -Okej.
Tände du fortfarande på det?
Nej, inte lika mycket. Upphetsningen började lägga sig.
Tonys syster kontaktade mig.
De ringde och frågade om jag hade hört av Tony.
Jag sa: "Nej, vi var ute i lördags."
"Jag har inte hört av honom." Det var hela samtalet.
En eller två dar senare
ringde de igen och sa att de skulle anmäla honom försvunnen.
De hade inte hört nånting alls.
I början var jag huvudmisstänkt. Jag var den siste som såg Tony i livet.
Tonys familj frågade saker som: "Berättar du allt nu?"
"Finns den här andra personen eller var det bara du och Tony?"
Såna frågor fick relationen med familjen att förändras.
Jag hade också många gamla vänner som började tänka i samma banor.
Att jag kanske hade gjort nåt mot Tony.
Sen började polisen besöka mig och ställa frågor.
Mest om vad som hände den kvällen, vart vi gick, var jag släppte av honom.
En av sakerna jag tvingades att göra under utredningen
var att följa med polisassistenter
till de olika barerna för att se om jag kände igen
den blonda, mystiska personen.
På den tiden hade inte polisen och gay-gemenskapen nån bra relation.
Jag trodde att de åtminstone skulle skicka civilklädda poliser.
De hade full uniform. Vapen, kepsar, brickor. Rubbet.
Flera barägare sa till mig: "Du behöver inte komma hit igen."
Alla mina vänner frågade vad som pågick.
Vid nåt tillfälle i allt det här
bestämde jag att jag behövde en nystart.
Jag lämnade mitt liv i Milwaukee bakom mig och flyttade från stan.
Jag tyckte verkligen om Tony.
Tony var en toppenkille.
Jag tänkte att han och jag skulle vara vänner länge, och…
Förlåt.
Det finns så många "om".
Bara det faktum att några av mina handlingar den kvällen…
Jag bidrog till att det här hände Tony.
Jag önskar att jag kunde ändra allt och få kvällen att sluta annorlunda.
MARS 1989
JULI 1991
Medan Jeff Dahmer hålls i polisförvar, anklagad för flera mord,
har åklagarmyndigheten redan inlett sin utredning
av det formella åtalet mot den påstådda mördaren.
Några dar efter hans gripande
ville min chef, Gerry Boyle, att nån skulle gå genom lägenheten.
Han ville vara säker på att vi hade koll på vad de gjorde.
Och det föll på mig.
På väg upp till ytterdörren till hans lägenhet
och när jag gick in, tänkte jag: "Hur kan nån ha bott här?"
Madrassen var kvar, bloddränkt.
Heltäckningsmattorna, blodfläckar.
Väggen, blodfläckar.
Stanken där inne var en kulminering av död, fukt och blod.
Det var vidrigt.
Jag blev tvungen att gå och, som tur var, i slutet av korridoren
fanns en nödutgång med en stege så jag kunde springa dit ut och…
Kväljningarna blev till kräk.
Jag var den enda kvinnan.
De manliga poliserna på plats stod bara och skrattade.
De sa: "Vad säger du nu, då?
Du ville se en brottsplats. Så här är det."
Det var skrämmande att se att det här var på riktigt.
Vem vet? Hans artighet mot mig var kanske bara en fasad.
Och jag började tänka på det.
Det han inte kunde kontrollera, hans egen inre lilla demon…
Det var den vi såg i hans lägenhet.
JULI 1991
MAJ 1990
När jag var klar med frigångscentrat
flyttade jag från farmor och in i den här lägenheten.
FARMORS HUS
När jag letade efter en lägenhet som såg halvhyfsad ut…
DAHMERS LÄGENHET
…såg jag Oxford Apartments och gick in.
Utanför fanns en skylt med texten: "Uthyres."
Jag flyttade in i maj 1990, tror jag.
Flyttgubbarna fick ta hit min tv
och en stor byrå jag hade alla mina ägodelar i.
Saker du hade i farmors hus?
Som jag såg det, hade jag ett eget ställe,
ett trevligt och avskilt ställe dit jag kunde ta nån,
droga personen och sen strypa den.
Milwaukee har alltid varit en hypersegregerad stad.
MILWAUKEE MEST SEGREGERAT I USA
Svarta bodde på ena sidan stan,
och de vita bodde på andra sidan och i förorterna.
Och Dahmer bodde i ett flerbostadshus som hette Oxford Apartments.
Det bodde många afroamerikaner i den byggnaden.
Första gången jag träffade Jeff…
VERNELL BASS DAHMERS GRANNE
…hade vi bott där i två veckor.
Han berättade för mig att han nyss flyttat dit från West Allis,
och att han hade gjort slut med sin flickvän.
Jag blev förtjust i honom för att han såg så prydlig ut.
Han såg så mild ut.
Han liknade en ung Clark Kent.
Han var den enda vita singelmannen i byggnaden.
Jag tänkte aldrig att det var konstigt eller udda att han var där.
Han var bara en vanlig kille som försökte hålla huvudet över vattnet.
Men en gång jag försökte presentera honom för en kvinna.
Hon bodde en trappa ner och var förälskad i Jeff.
Så hon sa till mig:
"Varför frågar du inte om din granne vill spela kort med oss?"
Så jag knackade på hos honom.
"Hej, Jeff. Vi spelar kort, och jag får storstryk av ett gäng kvinnor.
Jag kunde behöva en man till som hjälpte mig."
Han sa rakt ut att han inte vill komma.
Så jag sa: "En av kvinnorna gillar dig,
så det vore en chans för er att prata."
Han sa att han inte var intresserad av att prata med henne.
Jag tänkte: "Den här killen måste verkligen ha hängt upp sig
på den där andra kvinnan i West Allis."
Det dröjde inte länge innan jag märkte att Jeff var en ensamvarg,
och att han höll sig för sig själv.
Och att han inte var nån partytyp.
-Du och Tammy. -Just det.
-Och vem är det? -Jeff.
-Kusin Jeff. -Ja.
LIONEL DAHMERS HEMMAVIDEOR 1990
Jeffrey kunde lura folk i situationer där det var viktigt att göra det.
Det ser ut som ett gäng nöjda personer som sitter här.
Till och med sin farmor eller pappa.
LIONEL DAHMERS RÖST
Vaknade du åtta i morse?
Sen städade du lägenheten för att kunna visa den för oss.
Ja, jag vill att du kommer över om du vill.
Jag har inte dammat eller dammsugit. Det gör jag på söndagar.
Dahmer kunde vara charmig. Han lockade många till lägenheten.
Men de visste inte att de steg in i en lejonkula när de gick in där.
Är det den första personen du fotade när den dött?
Ja.
Hans smeknamn var "Cash D". Jag vet inte vad han hette.
Vad tog du bilderna med? Hade du en kamera?
Det var en Polaroid-kamera.
I Dahmers lägenhet fanns det ett antal album.
De innehöll en serie av organiserade Polaroid-foton
som visade Dahmers tidigare offer
före, under och efter dissekeringen.
Jeffrey fotograferade personerna han tyckte bäst om.
Han placerade dem i olika ställningar som framhävde deras fysik.
Han föredrog vissa delar av vissa individer framför andra,
så han fotograferade dem.
-Hur länge varade det? -Runt en timme.
Som du bara tog foton?
När jag såg Jeffreys Polaroid-foton blev jag förskräckt.
En del av dem var väldigt starka.
Att se människor skäras i delar
ger det en helt annan omfattning, tar det till en helt annan nivå.
Jag drömde mardrömmar om det.
Men jag ville vara professionell.
Jag tänkte bara: "Hur tar jag mig genom det här?
Jag har ingen att prata med."
Det kändes som slöseri att förstöra nån som såg så bra ut.
Men vid det laget hade jag inget val.
Han var död och jag måste göra mig av med kvarlevorna.
Nu hade han ett annat problem än hemma hos sin farmor.
Han kunde inte använda en slägga för att krossa ben i en lägenhet.
En eller två dar senare gick jag och köpte en 300-litersgryta
från ett restauranglager.
Då kunde han koka det som återstod av kroppen.
Det blev början på hans mer sofistikerade, systematiska bortskaffande av kroppar.
Man mår illa bara av att prata om det, men han löste upp benen i syra.
Var det syftet med den stora tunnan? Att förvara syran till benen i?
Ja, det var en soptunna.
Så du lade i benen i den och de bara…
De blev till sörja som sen kunde ösas ut i toaletten och spolas ner.
-Vad gjorde du med skallen? -Den behöll jag.
-Var förvarade du den? -I nåt av skåpen.
Jeff blev mer än bara grannen mittemot.
Jag gillade honom för jag kände att han hade ett mjukt hjärta.
Vid ett tillfälle, min syster skulle gifta sig…
Jag hade inga pengar till presenten.
Jag knackade på Jeffs dörr,
och sa: "Jag gör mig i ordning för att gå på min systers bröllop."
Jag sa: "Kan du möjligen låna mig lite pengar till en present?"
Han gav mig 60 dollar.
Han sa: "Tänk inte mer på det."
Han sa: "Köp nåt fint åt din syster."
Jag visste inget om hans förflutna.
Hur många vet vad deras grannar gör när de går in och stänger om sig?
Man kan bara utgå från det man ser,
och det man hör komma från deras munnar.
JULI 1990
DEN 22 JULI 1991
Jeff, vad vet vi om den misstänkte? Är han 31 år?
Han är 31 år. Jag pratade kort med grannarna under natten.
De kände inte honom riktigt och beskrev honom som udda, ensam,
men han hade ett jobb och jobbade varje dag.
Natten han greps…
…visste vi inte varför de var där.
Och jag frågade en av poliserna:
"Är Jeff okej?"
Han sa: "Ja, den jäveln är okej."
Jag stod där…
…och såg dem bära ut kroppsdelarna som låg i små lådor.
Lite större än skokartonger. Alla var bruna.
De bar ut lådorna, två eller tre i taget.
De bar ut två eller tre åt gången.
Det visade sig att Jeff är Jeffrey Dahmer
som har mördat män i lägenhet 213.
Delarna, låda efter låda av styckade människokvarlevor, fördes bort.
Nu är jobbet att identifiera offren.
I det här skedet har vi inte identifierat några av bevisen vi har samlat in.
På den tiden var inte dna tillgängligt
för en vanlig rättsmedicinare.
Vi använde tandanalys, fingeravtryck
och personliga ägodelar, tatueringar, operationsärr med mera,
i våra försök att identifiera offren.
Att montera ihop skeletten igen var som att lägga ett pussel.
Forensiska antropologer kunde ge oss ålder, ras, kön,
men hjälpte oss även att tolka en del av skadorna vi såg.
När utredarna här lyckas ta fram fysiska beskrivningar av offren
kommer den informationen att matas in i en dator
och köras mot beskrivningar av försvunna personer i hela landet.
Det hade kommit in anmälningar om ett antal försvunna personer
under de senaste 18 månaderna.
Det gav oss en förteckning över möjliga offer.
Efter Jeffreys gripande fick vi 300 samtal om dan från personer
som frågade vad som hade hänt deras barn,
eller om han visste nåt om deras barn.
FAMILJER TILL SAKNADE BER OM LEDTRÅDAR
Folk är oroliga i kväll. Boende i området som har kära som varit försvunna.
De har börjat ta sig till brottsplatsen på 25th och Kilbourn.
Vi är bara här och kollar, det är en chansning.
Kanske är det så, kanske inte. Vi söker efter spår.
Vi stämde av med rättsmedicinaren som försökte sätta ihop delarna.
När vi väl fick den informationen, och om vi hade ett foto av honom,
visade vi fotona för Dahmer i ett försök att identifiera personerna.
Det var en enorm uppgift.
Han beskrev varje offer mycket detaljerat.
Det fanns definitivt offer vi inte hade kunnat koppla till Dahmer
utan hans samarbetsvillighet.
Henry Smith har letat efter sin bror på gaybarer i Milwaukee och Chicago,
utan nån framgång hittills.
Det hände ofta att man gick in på en bar och folk sa:
"Kära nån! En till försvunnen."
Man sa: "Va? Vem är nu försvunnen?"
Milwaukee är väldigt litet, särskilt den svarta gaygemenskapen.
Om man inte såg nån på två, tre veckor, tänkte man att de hade flyttat.
Sen var det nästan, jag skulle säga,
en gång i veckan, som nån sa: "Den och den är borta."
MORD: EDWARD SMITH
Jag träffade Eddie Smith för jämnan.
Och plötsligt var han borta.
För egen del tror jag inte att han finns där ute.
Carolyn Smith ber för att hennes fasa inte ska besannas.
Hennes 28-årige bror Eddie sågs senast förra året, den 16 juni,
samma dag som han skulle se på Milwaukees Pride-parad.
Eddies syster kom till baren.
Hon frågade folk. Hon hade foton.
Hon sa: "Han skulle ha ringt nån.
Han skulle ha ringt mig. Vi pratade varje dag."
Även om Ernest Miller växte upp i Milwaukee,
tänkte han återvända till Chicago när han försvann.
MORD: ERNEST MILLER
Ernest Miller, en annan ung man. Ernest hade en god själ.
Han var kreativ.
Så när Ernest försvann pratade man om det också på barerna.
Artonårige Curtis Straughter bodde med sin mormor.
Hon såg honom senast för fem månader sen.
På den tiden köpte man cigaretter i cigarettautomater på barerna.
HAR DU SETT JEREMY WEINBERGER?
Det satt affischer med försvunna personer på cigarettautomaten.
Det var affischer med vuxna personer som hade gått upp i rök.
Deras familjemedlemmar eller vänner försökte hitta dem.
Slå tillbaka! Bekämpa aids!
Men Dahmers mest aktiva år i Milwaukee sammanföll med åren
då antalet döda i aids i Wisconsin tiodubblades.
Personer försvann bokstavligen.
Var de döda?
Var de sjuka? Hade de flyttat? Ingen visste.
Rättigheter för homosexuella nu!
Dahmer hade en unik chans,
ett unikt fönster,
då folk i gemenskapen försvann.
Men ingen visste varför.
Familjen Hughes kände också till Jeffrey Dahmer.
Vänner till Tony Hughes, som var dövstum,
har sagt till hans familj att Tony lämnade den här baren med en blond man.
MAJ 1991
2 MÅNADER INNAN DAHMER GRIPS
Tony kunde varken höra eller prata, men han skrev lappar.
Han hade alltid ett block och papper.
När man var med honom ville man ha kul, för han hade kul.
Tony hade känt Jeff länge.
Och Tony och Jeff hade haft sexuellt umgänge.
Tony berättade det för mig.
Det var Memorial Day-helgen 1991.
Tony Hughes och jag var tillsammans på baren The Phoenix.
Vi satt i baren och drack cocktails
när Jeff kom in genom bakdörren, Jeffrey Dahmer.
När Jeff kom in reste sig Tony från baren och gick mot honom.
Tony lämnade mig och följde Jeff ut på dansgolvet.
Det var sista gången jag såg Tony Hughes.
Jeff diskuterade alla offren med mig.
Men det tar tid att bygga upp den relation och tillit
som krävs för att verkligen kunna prata om alla sina inre hemligheter med folk.
Den dövstumme killen.
Jag ville ha kvar honom hos mig,
så jag gav honom en dryck med piller i.
Han somnade och jag ville se om jag kunde komma på ett sätt
att behålla honom hos mig utan att faktiskt döda honom.
När vi nådde en punkt där han kände sig helt trygg med mig,
berättade han saker för mig som inte kom fram med polisen.
Så jag hade en borr hemma.
Och…
Det här kommer att låta hemskt. Men…
Ska jag säga det eller inte?
Jag tog borren när han sov och borrade ett litet hål i hans skalle,
för att se om jag kunde göra så att han skulle
hamna i nåt slags zombietillstånd.
Han trodde nog själv att om han kunde hålla en i liv,
som med sin osofistikerade lobotomi,
så skulle det räcka för att tillfredsställa hans behov.
Jag blev mållös. Att höra det var mer än jag tålde.
En av psykologerna
som vi jobbade med, Kenneth Smail, jag tvingade honom att stanna.
Jeff, var fick du den idén ifrån?
Den kom från mina egna tankar.
Det var bara mina egna tankar att det kanske kunde funka,
för jag ville inte fortsätta
döda folk och bara ha skallen kvar.
Han ville beröva personen viljan, som han uttryckte det.
Det är förbluffande. Häpnadsväckande.
Sen injicerade han saltsyra genom hålet i skallen.
Mr Hughes dog av injektionen.
Han behövde inte strypa honom efteråt.
Och Dahmer behöll skallen.
Det var faktiskt en av skallarna som fanns i lägenheten vid gripandet.
Jag blir alltid ledsen när jag tänker på nån av de här herrarna.
För precis som alla andra vid den här tiden,
försökte de hitta sig själva.
De väntade sig inte att bli dödade.
Det handlade oftast om fattiga, homosexuella män
som troligen inte hade nåt större stödsystem.
Eller ett stödsystem, som när det sa "nån jag älskar är försvunnen",
inte fick den uppmärksamhet det borde ha fått.
Myndigheterna undrar hur nån kan ha utfört dessa hemska handlingar,
medan andra i Milwaukee undrar hur polisen kunde vara ovetande.
Särskilt som Dahmer var en villkorligt frigiven sexförbrytare.
Jag var ofta på barerna.
Ingen frågade mig om någon.
Ingen polisassistent, ingen mordutredare kom till mig och sa:
"Vad vet du om den eller den personen?"
Det handlade inte om några månader eller veckor.
Det pågick i många år.
Hur kunde en man döda så många under så lång tid
utan att polisen upptäckte honom?
En del av svaret, enligt vissa, är en polisgemenskap
som dröjde med att utreda gay-relaterade brott.
Om offren hade varit vita och strejta,
hade sökandet varit mycket grundligare, mer specifikt.
Bittra rasismanklagelser, tron att många mord hade kunnat hindrats.
Det här visar känslan
mot minoritetsgemenskapen, som om vi är en börda.
Familjerna som inte ansåg att polisen gjort nog…
En del hade nog en poäng.
Jag tror att man kände att det gäller en 20-årig kille
som gick på barer och raggade killar. Så vem vet var han är?
Det är en befogad fråga om polisen följde upp de saknade personerna bra nog.
Tänkte de att de höll på med dåligheter och inte var värda att följa upp?
Hade de lyssnat på den icke-vita befolkningen,
kunde de ha räddat många unga personers liv.
Jag gick och köpte en 140-litersfrys.
Vad fick dig att tänka att du ville det?
För att jag förberedde för fler.
Undertexter: Jessika Johansson