Після свого першого вбивства
Дамер дев'ять років не вбивав.
Але після цієї перерви
він прокинувся в готелі «Амбасадор» поряд з трупом.
УБИВСТВО: СТІВЕН ТУМІ
Тоді в нього сталося зворотне релігійне навернення.
Він почав думати: «Певно, мені судилося виконувати роботу диявола».
Він почав брати участь у різних дивних ритуалах.
Він почав знаходити щось близьке у фільмах…
«ТОЙ, ЩО ВИГАНЯЄ ДИЯВОЛА 3»
…що пов'язані з потойбічними злими силами.
«Повернення джедая» був одним з них.
Імператор був йому близьким.
Він хотів керувати розумом.
У нього були жовті очі.
Тож Джефф знайшов місце, де можна купити жовті контактні лінзи.
І перед тим, як вийти вночі гуляти,
він вставляв контактні лінзи.
Він стимулював себе,
намагаючись зобразити диявола або злу людину,
щоб втілити свої фантазії в життя.
Люди ходять на ці жорстокі фільми жахів,
щоб побачити всі жахіття у фільмі.
Різниця лише в тому,
що я займався таким насправді.
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
Мої стосунки з Джеффом з часом зміцнювалися.
З продовженням розмов
я дізнавалася про різні його сторони.
Усередині нього були конфлікти.
Він досить довгий час
не вбивав інших.
Але після зустрічі зі Стівеном Тумі
він втратив контроль над цією проблемою.
І це запустило реакцію.
У який момент
ви повністю віддалися цим почуттям
і перестали намагатися щось змінити?
Після випадку в готелі «Амбасадор».
Той випадок запустив невідворотну реакцію.
Урешті-решт він досягнув точки неповернення.
І через багато років
саме ця відчайдушна поведінка призвела до його арешту.
22 ЧЕРВНЯ 1991-ГО РОКУ
Чогось схожого на справу Дамера в Мілвокі не зустрічали.
Це було чимось нереальним для моєї журналістської кар'єри.
У ніч 1991-го року,
22 липня
поліція Мілвокі виїхала на нічне чергування.
На патрульному авто
вони проїжджали неподалік будинку Дамера.
Тоді до них підійшов Трейсі Едвардс.
Він був у боксерах,
а на зап'ясті в нього були наручники.
Поліціянти заговорили з ним,
і він почав розповідати фантастичну історію про те, де він щойно був.
Про дивного білого чоловіка,
що щойно з ним контактував.
Дамер обирав жертв
за певною статурою.
Він пропонував їм гроші,
а вони дозволяли Дамеру себе фотографувати.
Але він казав: «Ходіть до мене додому».
Тієї ночі Трейсі Едвардс погодився піти до квартири Дамера.
Перш за все Трейсі — чудовий хлопчина,
який вмів жити в міському середовищі.
Він розповів, як Джеффрі поводився тієї ночі.
Він несподівано зрозумів,
що на нього там чекає не фотосесія.
На нього чекає щось гірше.
Коли вони були в спальні,
Дамер начепив один наручник,
тож Едвард посунувся так, щоб Дамер не зміг начепити інший.
Джеффрі ввімкнув фільм: «Той, що виганяє диявола 3».
Дамер почав втягуватися в перегляд.
Тож не переймався за інший наручник.
Він почав дивно поводитися,
розхитуватися в кріслі туди-сюди,
видавати дивні звуки
та нерозбірливо говорити.
Трейсі почав діяти так, ніби він його друг,
адже знав, що йому треба вибиратися поки його не вбили.
Я сказав йому, що хочу в туалет. Я проходив повз нього й вдарив його.
Тоді побіг до дверей і, певно, Бог допоміг мені.
У нього було десь вісім замків, і я обрав правильний.
Трейсі зупинив патрульну машину поліції Мілвокі.
Спочатку він попросив зняти наручник.
Гадаю, він не хотів розповідати про те,
за яких обставин начепили наручник.
Ці наручники відрізнялися від наручників поліції Мілвокі.
Їхні ключі не відкрили їх.
Вони повернулися у квартиру за ключами,
а також задля розслідування.
ДОПИТАЛИ ДЖЕФФРІ
Коли Дамер відчинив двері, він був повністю п'яний.
Він впустив поліціянтів.
Поліціянти перевірили спальню
та знайшли під ліжком ніж,
яким Дамер погрожував Трейсі Едвардсу.
Трейсі Едвардс сказав,
що Дамер казав йому,
що в холодильнику лежить голова чи голови.
Поліціянт відкрив холодильник
і побачив у ньому голову, що дивилась на нього.
Він закричав.
Він буквально закричав.
Він потім звільнився. Йому все одно снилася та ніч.
Не міг забути.
Дамера взяли під варту.
Його відвезли до відділку поліції.
Коли я прибув на місце злочину та зустрівся з лейтенантом
Рузвельтом Гареллом, він хитав головою й казав, як це все
не вкладається в голові.
Кімнатка була маленькою, але там була купа доказів убивств.
Сама квартира була жахливою.
У квартирі лежали
слюсарні пилки, викрутки
та інші речі, які він використовував, щоб розчленувати жертв.
Я думав, це буде звичайне місце злочину, і коли я прибув,
офіцер поліції відвів мене до квартири Дамера.
Судмедексперти звикли бачити різні травми,
але це було щось геть інше.
Люди оглядали кімнату зі страхом на обличчі.
Пройшли роки,
і я впевнений,
що саме тоді
я зустрівся з чистим злом.
Я не можу описати це,
але то було втіленням людської аморальності.
Коли ми обшукували шухлядки й контейнери,
я відчував, що вивчаю не місце злочину,
а розбираю музей Дамера.
Було очевидно, що Дамер колекціонував частини тіла людей, яких він убив.
Висушені геніталії, людське волосся.
Ми знайшли пластикові пляшки,
у яких були тканини.
Я зміг ідентифікувати
людське серце,
та інші тканини скелетних м'язів.
У спальні були три цілі скелети без голів.
Також ми знайшли 11 черепів.
До мене несподівано дійшло:
«У Мілвокі з'явився серійний убивця».
Це було неймовірно.
Я не міг повірити в це.
Але довелося, адже всі докази були перед нами.
Коли я був у спальні,
я помітив велику пластикову блакитну бочку.
Коли я її порухав та потрусив,
там хлюпалася рідина
й щось важке.
Я викликав команду, що займалася небезпечними речовинами,
щоб вони забрали її, якщо там якісь хімікати
або інші небезпечні матеріали.
Наступного ранку
я відправився до відділку поліції
й отримав рапорт щодо того, що казав Дамер.
ЗІЗНАВСЯ У ВЧИНЕННІ КАЛІЦТВА
Тоді ми почали розбирати події за часом.
Почалися багато тижнів,
навіть місяців розслідування.
Його адвокат казав йому: «Краще мовчіть».
А він щоразу писав заяву, що хоче говорити.
Ми були у в'язниці
й відтворювали події,
і він міг згадати кожну жертву по черзі.
Так, я завжди тримав усе в собі.
Для мене це новий досвід.
Я відчуваю, що ви відкрились мені.
З практикою стає легше.
Можете розповісти, що змусило вас бажати вбити їх?
Основною причиною
було спотворене сексуальне бажання.
Постійне відчуття порожнечі
та неспроможності
знайти в житті щось,
що б давало почуття спокою та повноцінності.
Я завжди шукав більшого.
22 ЧЕРВНЯ 1991-ГО РОКУ
17 СІЧНЯ 1988-ГО РОКУ
8 ТИЖНІВ ПІСЛЯ ВБИВСТВА СТІВЕНА ТУМІ
Однієї ночі я пішов гуляти
й зустрів цього, гадаю, індуса.
Він стояв. Казав, що чекає автобуса.
-Пам'ятаєте його ім'я? -Ні.
У січні 1988-го
Джеффрі Дамер жив у будинку бабусі. І ось він пішов гуляти
й зустрів Джеймса Докстейтора, якому було 14 років.
Він стояв навпроти гей-бару на зупинці.
Дамер покликав його до будинку бабусі.
Докстейтор назвав ціну: 50 доларів за секс з ним.
-Де була бабуся? -Вона була нагорі. Міцно спала.
Я спитав його: «До котрої залишишся?»
Він каже:
«Максимум до світанку».
А вже майже світало.
Гаразд.
Про що ви тоді думали?
Я просто…
хотів, щоб він залишився. Це буде найкращим описом.
Він намішав ліків, які мали приспати людину.
А також снодійне.
Він підкидав п'ять-шість штук у каву.
Певно, з алкоголем.
Я, звісно, не думав так,
як нормальна людина.
Я не хотів його вбивати,
але міг залишити його лише задушивши.
Він убивав когось. І тримав тіло у спальні, на другому поверсі.
Бабуся прокидалася, Джеффрі спускався, снідав з нею.
А тіло лежало нагорі, у спальні.
Джеффрі говорив з бабусею
та проводжав до церкви.
Він повністю перемикався.
Він тримав тіло Докстейтора
у бабусиному підвалі для фруктів десь тиждень.
Коли він був сам вдома,
він діставав тіло та займався з ним сексом.
Трупи, манекени та непритомні люди
мали дещо спільне:
вони нічого не вимагали,
не жалілися
та не йшли від нього.
Для Дамера це було важливо.
Я не знаю жодної людини,
яка була б настільки ж самотньою, як Дамер.
Я питав:
«Джеффрі, у тебе є друзі?»
«Ні».
«Ти ходив з кимось у кіно?
«Ні».
«Був на вечірках?»
«Ні».
У нього не було друзів, він ні з ким не розмовляв.
Я бачив лише оболонку людини.
Він не переймався ні за що,
окрім задоволення власного бажання
зайнятися сексом з непритомною людиною.
Ця вся ситуація змусила мене інакше поглянути
на те, як я прожив життя.
Тоді ви не розуміли цього?
Я хоч і розумів, але ігнорував усе,
я вирішив піддатися пориву, що змушував мене чинити так.
Джеффрі дуже цікавила анатомія. З наукової точки зору.
Інтерес з'явився ще змалку. Він був десь у третьому-четвертому класі.
Коли ми з Джеффом були молоді, ми часто ходили в похід у ліс.
Ми часто натикалися на кістки на землі
й він виявляв особливе зацікавлення
анатомією деяких тварин.
Він проводив час у невеликому сараї на подвір'ї,
де він збирав звірів.
У якийсь період він тримав
у садовому сараї колекцію кісток.
Кістки білок, кістки кролів —
усього, що знаходив у лісі.
Він усе гарно розкладав на верстаті.
Він зчищав з них усю плоть.
Звісно, я сам такі речі не колекціонував.
Це подобалося Джеффу.
Його зацікавленість у тому віці
нагадувала любительські заняття таксидермією.
Але в процесі цього
сталося так,
що він почав цікавитися внутрішніми органами.
Це був, звісно, божевільний інтерес.
І з чого ви починали?
Зі збитих тварин:
собак,
опосумів.
Він захоплювався розрізанням тварин
з метою поглянути на нутрощі.
Хотів побачити, як там все влаштовано.
У дев'ятому класі
я провів розтин
поросяти.
Коли завершив з розтином,
я взяв його голову додому,
зняв з неї шкіру
й тримав череп удома.
Не знаю чому.
Він не вбивав тварин. Він знаходив мертвих і розтинав їх.
Це була частина його захоплення
мертвими тілами.
Він цікавився лише цим.
Це стало його одержимістю.
Він вибудував стіну між собою та людьми.
Він повністю беземоційний.
Він не може якось співчувати іншим людям.
Я не впевнений,
чи міг тоді
по-справжньому любити.
Не певен, що й зараз можу.
Ви не здатні любити. Ви це маєте на увазі?
Так, не певен, що здатен.
Людина, спроможна любити, не робила б таких речей.
23 ЛИПНЯ 1991-ГО РОКУ
Зранку, після арешту Дамера,
сходило сонце
й поліціянти нічної зміни йшли додому,
а денної — приходили на роботу.
У провулку за домом Дамера
зібралася преса та купа мешканців,
яких евакуювали з будинку, у якому він жив.
Для журналіста-криміналіста важливо мати зв'язки,
інформаторів серед поліціянтів.
Один з моїх друзів у відділку поліції
назвав ім'я Дамера.
Тоді його ще не оголошували.
Я хотів піти з місця злочину
та покопатися в комп'ютерній системі окружної прокуратури.
У цій комп'ютерній системі
я міг увести ім'я Дамера та довідатися його історію.
І я знайшов, що його вже судили за сексуальний злочин.
Я перечитав інформацію та довідався, що в цій справі
його представляв Джеррі Бойл.
Тобто Дамера вже знали у відділку.
ЛИПЕНЬ 1991-ГО РОКУ
ВЕРЕСЕНЬ 1988-ГО РОКУ
Я вперше побачився з Дамером у 1988-му році.
Його звинуватили в неправомірній сексуальній поведінці з молодим хлопцем.
Я побачив, як хлопець євразійської зовнішності
ввечері йшов вулицею.
Я спитав, чи хоче він заробити 50 доларів. Він каже: «Так.
За фото». Ми повернулися.
Він роздягнувся.
Я зробив два фото:
одне на ліжку, а інше стоячи.
Я тоді пив каву з лікером.
Я налив трохи йому й підсипав снодійне.
Він трохи випив.
Він пробув у мене десь годину.
Сказав, що йому вже час. Я дав йому 50 доларів.
І він пішов.
Чому ви його відпустили?
Бо в мене не було ножа. Я не хотів йому шкодити.
Я просто хотів бути з ним,
подовше полежати з ним.
Він казав, що любив слухати гурчання шлунку.
СУДОВЕ СВІДЧЕННЯ ІМ'Я ПРИХОВАНО
Я непорушно лежав на ліжку,
а він почав хилитися до мене й почав…
Він приклав вухо до мого живота.
Хлопцю вдалося втекти.
Він дістався додому трохи не в собі.
Його батьки занепокоїлися.
Його відвели до лікарні й викликали поліцію,
бо виявилося, що він під наркотиками.
Наш відділ хотів засудити Дамера за знущання з хлопчика.
Дамера звинуватили в підсипанні наркотиків й сексуальному насиллі.
Коли до мене привели Дамера,
я був головним психологом
Управління виправних установ округу Мілвокі.
Коли він очікував вироку,
я сказав, що проведу швидкий аналіз,
щоб зрозуміти, з ким ми працюємо.
ПЕРЕВАЖАННЯ ГНІВУ,
Джеффрі від початку був обережним, злим та не йшов на співпрацю…
…запізнювався на пів години,
сподівався, що я не чекатиму на нього.
Він просто витріщався на мене
дуже холодним, злим поглядом
протягом усього інтерв'ю.
Але він все одно видав купу корисної інформації
лише своєю поведінкою.
У нього була модель особистості,
яка використовує людей,
бачить у них лише предмети та не має співчуття.
ВЕЛИКА ЙМОВІРНІСТЬ ПОВТОРНОГО ЗЛОЧИНУ
У моїх рекомендаціях йшлося, що ця особа небезпечна для суспільства.
Цього чоловіка треба посадити.
СУВОРИЙ ВИРОК
Суддя вислухав промову Джеффрі,
яка була доволі зворушливою.
Загалом він сказав: «Це так жахливо.
Мені дуже шкода. Цього більше не трапиться».
В'ЯЗНИЦЯ ОКРУГУ МІЛВОКІ
Його засудили до року з допуском до роботи.
У нашому штаті це означає,
що вдень ти працюєш як зазвичай, а поки не працюєш знаходишся у в'язниці.
Джеффрі Дамер працював на шоколадній фабриці «Амброзія».
КАМЕРА 1
Ми вважали, що його варто засудити до шести років.
Ми не погодилися з рішенням судді.
Я думав, що знаю людей, що мене важко надурити.
Але йому вдалося це зробити.
Він усіх обдурив.
Якщо поглянути на справу Джеффрі,
можна помітити купу помилок системи:
чи то умовно-дострокове звільнення, чи то правоохоронні органи та суди —
усі вони не змогли захистити жертв.
Коли це сталося, хлопцю було лише 13 років.
Тринадцять.
Ми не могли знати,
що він уже вбивав людей.
Але коли я вперше почув вирок судді,
я подумав: «Що ж, ми його сюди ще повернемо.
Ми точно ще раз його зустрінемо».
Пройдуть місяці від того, як його засудили,
до часу, коли він почне відбувати строк.
Під час цього періоду
він продовжив ходити гей-барами
та знаходити партнерів на ніч.
-Ви тоді ще жили в бабусі? -Так.
Гаразд.
За два місяці до того, як я почав відбувати покарання,
я був у барі «Ла Каж». Він вже зачинявся.
Це один з барів, у які ви ходили?
Так, і там я зав'язав розмову з темношкірим хлопчиною.
-Як його звали? -Гадаю, Тоні.
Думаю, так.
Ну, так він назвався.
Тоні.
БЕРЕЗЕНЬ 1989-ГО РОКУ
Тоні Сірсу було десь 23–24 роки.
Він був моделлю.
Він був дуже вродливим
і завжди неймовірно гарно вдягався.
У нього було найгарніша зачіска.
У наш час ми називали її кучері Джері.
Він завжди був веселим, енергійним.
Він завжди любив пригоди, любив експериментувати.
Ви ніколи не знали, чим закінчиться ніч,
але знали, що добре проведете час.
У Тоні не було машини,
тож я підвозив його,
і ми йшли барами.
Була звичайна суботня ніч.
Я підібрав його біля будинку.
І ми пішли гуляти барами.
І в якийсь момент ми вирішили розділитися.
Ми, як і зазвичай, домовилися зустрітися
зранку у визначеному місці.
Ми так і зробили.
Коли ж ніч закінчилася,
ми зустрілися у кутку, де завжди й зустрічалися.
І біля нього стояв інший хлопець.
Він не був дуже гарним. Але й не потворним.
Він був блондином.
Він носив окуляри.
Ми сіли в кутку й поговорили про те, як провели ніч.
Кого зустріли, куди ходили й все таке.
Тоні хотів поснідати,
бо він завжди хотів веселитися, не хотів закінчувати ніч.
Ми добре поснідали,
і я вирішив підкинути їх.
Джеффрі казав, що це його дім.
З ним був його білий друг.
У нього була машина.
Під час того, як ми їхали,
він дуже розчулився, певно, був дуже п'яним.
Ми під'їхали
до перехрестя 57-ї та Лінкольна.
Він попросив висадити їх на розі.
Там не було якогось певного будинку. Це було перехрестя.
Вони вийшли. Я попрощався з Тоні
й нагадав, що якщо його потрібно підвезти,
нехай подзвонить у певний час.
І вони пішли собі вулицею, а я поїхав.
Коли ви тієї ночі пішли гуляти
й зустріли того хлопця, і вам здалося, що він хороший,
про що ви думали, коли хотіли запросити його до себе?
Вам стало страшно, що це станеться знову?
Ні. Я думав, що це буде звичайна ніч.
Я привів його.
Але я мислю не так само ясно, коли вип'ю,
особливо, коли вип'ю багато.
Джеффрі привів Тоні Сірса до бабусиного дому
у Вест-Аллісі, де він жив.
Ми пішли до спальні
і лежали разом.
Він щось говорив про те,
що вже світає і йому час іти.
Я пішов униз і зробив чашку кави
зі снодійним.
Він заснув
і тоді я його задушив.
У цей час у будинку спала бабуся.
Він хотів партнера,
але не хотів, щоб він ішов,
і це дуже сильно впливало на нього.
Вам спадало на думку, що ви таким чином
втрачали партнера, а не зберігали його?
Гадаю, я усвідомлював це, але…
-Коли? -Після їхньої смерті.
Як ви почувалися?
Я відчував втрату.
Він завжди знаходив спосіб позбутися тіл.
У нього було гарне обличчя, тож…
Я відрізав йому голову,
помістив її у велику білу бочку,
заповнив її ацетоном
і так зберігав її.
Навіщо ви так зробили?
Просто пробував різні способи.
Він зберігав усю голову, а не лише череп,
а також зберігав геніталії.
Він поклав їх у герметичний контейнер.
А контейнер поклав у шафку
на шоколадній фабриці, де він працював.
Більшість часу
Дамер сидів у виправній установі,
принаймні вночі, а вдень його випускали на роботу.
Це було безпечніше, ніж тримати все в бабусі,
де хтось міг випадково знайти все.
Ви залишили геніталії та голову?
Ви відчували, що досі маєте партнера?
Зараз усе звучить так неймовірно.
Ви любили Тоні?
Так, якби я знав, як любити, думаю, я б полюбив його.
Я хотів зберегти те, що залишилося від нього.
На що ви сподівалися?
Сподівався, що він висохне й матиме вигляд, як у житті,
але так не спрацювало.
Тоді стало зрозуміло, що він же не мав вигляду того Тоні.
-Він увесь зморщився. -Гаразд.
Він вас усе ще збуджував?
Ні, уже не так. Збудження проходило.
Зі мною зв'язалася сестра Тоні.
Вона подзвонила й спитала, чи знаю я, де Тоні.
Я сказав: «Ні. Ми гуляли в суботу.
Відтоді нічого не чув». На цьому було все.
І десь через день-два
вона знову подзвонила й сказала, що хоче подати заяву про зникнення.
Адже він не виходив на зв'язок.
Спочатку я був головним підозрюваним,
бо я був останнім, хто бачив живого Тоні.
Сім'я Тоні питала мене:
«Ти все розповідаєш?
Ця інша особа дійсно існує
чи лише ти був з Тоні?
Такими питаннями вони показували, що більше мені не довіряють.
І купа моїх друзів, яких я давно знав,
почали думати про мене так само.
Думати, що я зробив щось з Тоні.
Тоді до мене почала навідуватися поліція,
почала ставити запитання.
Вони хотіли знати більше про те, що трапилося тієї ночі, де я його висадив.
Під час розслідування
я був змушений
разом з поліцією
ходити в різні бари,
щоб віднайти
того загадкового блондина.
Тоді стосунки між поліцією та гей-спільнотою були не найкращі.
Я думав, вони хоч відішлють поліціянтів у звичайному вбранні.
Вони були у формі. З пістолетами, капелюхами та значками.
У повному спорядженні.
Деякі власники барів просили мене:
«Не варто сюди повертатися», — щось таке.
Друзі питали, що відбувається.
У якийсь момент я вирішив,
що мені потрібно почати заново.
Я полишив старе життя в Мілвокі
й переїхав до іншого міста.
Я переживав за Тоні.
Тоні був чудовим хлопцем.
Я думав, ми з ним дружитимемо ще довгий час
і…
Перепрошую.
Постійно думаю: «А якби…»
Просто те,
що деякі мої рішення тієї ночі…
призвели до випадку з Тоні.
Розумієте, хотілося б повернутися в часі
і змінити те, як закінчилась та ніч.
БЕРЕЗЕНЬ 1989-ГО
ЛИПЕНЬ 1991-ГО
Поки Джефф Дамер залишається під вартою
й звинувачується у масових вбивствах,
окружна прокуратура вже почала розслідування
офіційної справи заявленого вбивці.
Через кілька днів після арешту Джеффа,
мій бос — Джеррі Бойл, хотів, щоб хтось пройшовся квартирою Джеффа.
Він хотів наглянути за тим, що робили поліціянти.
І цим мала займатися я.
Коли я підійшла до дверей
і зайшла всередину,
я подумала: «Як хтось може жити тут?»
Там досі лежав закривавлений матрац.
На килимі були плями крові.
На стіні також.
Запах там був поєднанням смерті,
вологості та крові.
Це був жах.
Я мусила піти та, на щастя,
у кінці коридору
знаходився пожежний вихід з драбиною,
тож я могла вибігти та…
піддатися блювотним позивам.
Я була єдиною жінкою.
Чоловіки-поліціянти, що були там,
просто посміялися з мене.
Вони такі: «Як тобі?
Хотіла прийти на місце злочину? Так і працюємо».
Було жахливо
спостерігати,
що все це відбувалося насправді.
Хто знає? Може тоді
він просто вдавав, що такий люб'язний зі мною.
Я почала думати про це.
У його квартирі ми побачили
його неспроможність контролювати демона всередині себе.
ЛИПЕНЬ 1991-ГО
ТРАВЕНЬ 1990-ГО
Після звільнення з виправного центру
я переїхав від бабусі в цю квартиру.
БУДИНОК БАБУСІ
Я шукав квартиру, яка була б просто придатною для життя…
КВАРТИРА ДАМЕРА
…і наткнувся на «Оксфорд Апартментс».
У них на фасаді писало: «Здаються квартири».
І я переїхав туди
в травні 1990-го. Десь так.
Вантажники привезли мені телевізор
та великий гардероб з усіма моїми речами.
Ваші речі з будинку бабусі?
Я уявляв, що тепер
я маю хороше усамітнене місце,
куди можу приводити когось,
підмішувати їм наркотики й душити їх.
Мілвокі завжди було тим містом,
яке обмежувало життя темношкірих.
МІЛВОКІ — НАЙМЕНШ ТОЛЕРАНТНЕ МІСТО
Темношкірі жили в одній частині міста,
а білі жили в іншій частині міста та на околицях.
Дамер жив у житловому комплексі «Оксфорд Апартментс»,
і в цьому комплексі жили багато афроамериканців.
«ОКСФОРД АПАРТМЕНТС»
Коли я вперше зустрів Джеффа,
ми жили там десь два тижні.
І він розповів мені,
що щойно переїхав з Вест-Алліса й розійшовся з дівчиною.
Він мені сподобався,
адже він мав солідний вигляд.
Він був м'яким.
Він був схожий на молодого Кларка Кента.
Він був єдиним білим холостяком у будинку.
Я не сприймав за щось дивне те,
що він жив там.
Він здавався звичайним хлопцем,
що намагався звести кінці з кінцями.
Одного разу
я намагався представити його дівчині.
Вона жила поверхом нижче й була закохана в Джеффа.
І вона сказала мені:
«Можеш спитати в сусіда навпроти,
чи хоче він пограти з нами в карти?»
Я пішов і постукав до нього.
«Привіт, Джеффе, ми тут граємо в карти і я добряче програю.
Ці дівки трощать мене.
Було б добре, якби ще один чоловік мені допоміг».
Він прямо каже мені, що не хоче заходити.
І я кажу: «Ти подобаєшся одній з дівчат там,
і це був би непоганий шанс поговорити з нею».
І він без вагань сказав,
що не хоче з нею говорити.
Я подумав: «Ну, цей хлопець досі не може забути ту дівчину з Вест-Алліса».
Я дуже швидко помітив,
що Джефф був одинаком,
що він замкнувся в собі.
Йому не подобалися вечірки.
-Ти з Тіммі. -Так.
-А це хто? -Джефф.
Кузен — Джефф.
Так.
ДОМАШНІ ВІДЕО ЛАЙОНЕЛА ДАМЕРА 1990
Джеффрі міг дурити людей у ситуаціях,
де це було критично важливо.
Бачу, тут сидить група задоволених людей.
Навіть з бабусею й татом.
ГОЛОС ЛАЙОНЕЛА ДАМЕРА
Ти прокинувся десь о восьмій ранку?
Тоді гарно прибрав квартиру, щоб показати її нам.
Так, заходьте, як захочете.
Але я не витирав пил та не пилососив. Роблю це в неділю.
Дамер міг бути цікавим. Він багато кого затягував у квартиру.
Але вони гадки не мали,
що заходять у зміїне кубло, коли йшли до нього додому.
Це була перша особа, яку ви сфотографували після смерті?
Так.
Його прізвиськом було Кеш Ді. Я не знаю його імені.
І на що ви фотографували? На фотоапарат?
Фотоапарат фірми Polaroid.
У квартирі Дамера
було багато альбомів,
які містили купу поляроїдів,
на яких були попередні жертви Дамера
до, під час та після розтину.
Джеффрі фотографував лише тих,
кого він цінував найбільше.
Він ставив їх у різні пози, щоб краще бачити статуру.
Були різні частини різних людей,
які він любив більше, ніж інші, тож фотографував їх.
-Скільки це тривало? -Десь годину.
-Година фотографування? -Так.
Коли я побачила поляроїди Джеффрі, я нажахалася.
Деякі були дуже відвертими.
Побачити реальну розрізану людину —
це вже геть інший рівень та масштаб.
У мене були жахіття.
Але я хотіла залишатися непохитною.
Я думала: «Як мені це пережити?
Мені ні з ким поговорити».
Для мене марною втратою було руйнувати когось, хто був гарним.
Але тоді в мене не було вибору.
Він був мертвий,
а я мав якось позбутися залишків тіла.
Він зрозумів, що в нього з'явилася нова проблема, якої не було в домі бабусі.
Він не міг використовувати кувалду,
щоб розбивати кістки у квартирі.
Кілька днів по тому
я купив 300-літровий котел,
який використовують у ресторанах.
Він далі кип'ятив залишки тіла.
З цього почався більш витончений процес утилізації залишків тіла.
Сама згадка про це викликає нудоту,
але він позбувався кісток, розчиняючи їх у кислоті.
Для цього вам велика бочка?
Щоб розчиняти кістки в кислоті?
Так, це був
сміттєвий бак.
То ви клали кістки в бак і вони просто…
Вони перетворювалися на кашу,
яку можна було скинути в туалет і змити.
-Що робили з черепом? -Залишав.
-Де ви його тримали? -У шафі.
Джефф став не просто сусідом навпроти.
Він мені подобався, бо мені здалося, що в нього добре серце.
Був один випадок,
коли моя сестра виходила заміж.
У мене не було грошей їй на подарунок.
Я постукав до Джеффа
й сказав йому: «Я збираюся на весілля сестри».
Кажу: «Можеш позичити мені грошей на подарунок?»
Він дав мені 60 доларів.
Каже: «Не переймайся за це».
Каже: «Купи сестрі щось класне».
Я не знав про його минуле.
Скільки людей знають, що робить їхній сусід,
коли зачиняє за собою двері?
Можна зважати лише на те,
що ти бачиш
і що ти чуєш від нього.
ЛИПЕНЬ 1990-ГО
22 ЛИПНЯ 1991-ГО
Джеффе, що знаємо про підозрюваного? Йому 31 рік?
Йому 31 рік.
Сусіди коротко розповіли про нього тієї ночі.
Кажуть, що не знали його й казали, що він дивний, одинак,
але сказали, що в нього є постійна робота.
У ніч його арешту
ми не розуміли, чому там поліція.
Коли я спитав поліціянта:
«З Джеффом усе добре?»
Він каже: «Так, ця падлюка в нормі».
Я тоді стояв
і дивився, як вони виносять частини тіла
у маленьких коробках.
Вони були трохи більшими за коробки з-під взуття.
Вони виносили по дві-три коробки за раз.
По дві-три коробки за раз.
Виявилося, що Джефф — це насправді Джеффрі Дамер,
що вбивав чоловіків у квартирі 213.
Частини тіла коробка за коробкою виносили з приміщення.
Тепер потрібно ідентифікувати жертв.
Поки ми не ідентифікували жодного тіла
за зразками, які ми отримали.
Тоді зразок ДНК — був чимось недосяжним
для звичайного судово-медичного експерта.
Тож ми аналізували зуби,
відбитки пальців
та особисті характеристики:
тату, шрами й так далі.
Так ми намагалися ідентифікувати жертв.
Складати скелети по частинах —
було ніби складати пазл.
Судовий антрополог міг назвати вік, расу та стать,
а також допомагав інтерпретувати травми, які ми спостерігали на тілі.
Щойно розслідування
зможе зіставити фізичний опис жертв,
його закинуть на комп'ютер
та порівняють з описами зниклих осіб по всій країні.
За останні півтора року
було безліч заяв про зникнення осіб.
Тож ми мали уявлення
про потенційних жертв.
Після арешту Джеффрі нам по 300 разів на день дзвонили люди
й питали, що сталося з їхньою дитиною
або чи знав він щось про їхніх дітей.
ЗВЕРТАННЯ СІМЕЙ ЗНИКЛИХ
Люди стурбовані.
Ті, хто мали коханих, які зникли.
Вони почали з'являтися
на місці вбивства на вулиці Кілборн, 25.
Ми просто шукаємо. Ми випадково тут.
Може бути так, а може й не бути. Ми шукаємо зачіпки.
Ми були в контакті з судмедекспертом,
що намагався скласти чистини разом.
Щойно ми мали цю інформацію
і фото жертви,
ми показували їх Дамеру,
щоб спробувати ідентифікувати людей.
Це було важке завдання.
Він дуже детально описував кожну жертву.
Точно були жертви, які ми не могли приписати Дамеру
без його кооперації.
Генрі Сміт шукав свого брата в гей-барах Мілвокі та Чикаго,
але нічого не довідався.
Часто можна було зайти в бар і почути:
«Боже! Ще один зник».
А ти кажеш: «Що? Хто цього разу?»
Мілвокі маленьке місто,
у якому дуже мало темношкірих геїв.
Якщо ти не бачив когось два-три тижні, швидш за все вони переїхали кудись.
Але тоді
майже щотижня хтось казав:
«Той і той зник».
УБИВСТВО: ЕДВАРД СМІТ
Я постійно бачив Едді Сміта.
І раптом він зникає.
Не думаю, що він ще живий.
Керолін Сміт молиться, щоб її страхи не справдилися.
Її 28-річний брат — Едді, зник рік тому, 17 червня,
у день, коли він пішов подивитися на гей-парад.
Сестра Едді прийшла в бар.
Вона розпитувала людей. Показувала фото.
Казала: «Він би комусь подзвонив.
Я знаю, що він би мені подзвонив. Я щодня з ним говорила».
Ернест Міллер виріс у Мілвокі,
однак зник у день поїздки до Чикаго.
УБИВСТВО: ЕРНЕСТ МІЛЛЕР
Ернест Міллер — ще один хлопець.
Він мав добре серце.
Він був дуже творчим.
І, звісно, коли Ернест зник, у барах теж про це заговорили.
Вісімнадцятирічний Куртіс Стротер жив у будинку з бабусею.
Востаннє вона бачила його п'ять місяців тому.
Тоді
сигарети можна було купувати в автоматі, що видавав сигарети.
ВИ БАЧИЛИ ДЖЕРЕМІ ВАЙНБЕРГА?
На них розклеювали листівки з людьми, що зникли.
На листівках були дорослі люди, що зникли безвісти.
А їхні члени сім'ї або друзі намагалися їх віднайти.
Борися! Борися зі СНІДом!
Але роки найбільшої активності Дамера в Мілвокі
співпадають з роками десятикратного росту смертності від СНІДу.
Люди просто зникали.
Вони помирали?
Вони хворіли? Вони переїхали? Ніхто не знав цього.
Дайте геям права!
У Дамера була можливість,
короткий інтервал,
коли люди зі спільноти зникали.
І ніхто не знав чому.
Сім'я Г'юз теж знала Джеффрі Дамера.
Друзі Тоні, німого хлопця з вадами слуху,
сказали мамі та сестрі Тоні, що бачили, як той покидав бар з блондином.
ТРАВЕНЬ 1991-ГО
2 МІСЯЦІ ДО АРЕШТУ ДАМЕРА
Тоні не міг говорити й чути,
але він писав нотатки.
У нього завжди був блокнот та листок.
Коли ти був разом з ним, тобі було весело,
бо він сам веселився.
Тоні знав Джеффа довгий час.
І в Тоні з Джеффом були стосунки.
Тоні так сказав мені.
Тоді був День пам'яті 1991-го року.
Ми з Тоні Г'юзом
були разом у барі «Фенікс».
Ми пили в барі коктейлі,
коли через задні двері зайшов Джеффрі Дамер.
Коли він зайшов,
Тоні піднявся й підійшов до нього.
Тоні полишив мене й пішов танцювати з Джеффом.
Тоді я востаннє бачив Тоні Г'юза.
Джефф обговорював зі мною кожну жертву.
Однак щоб почати розповідати всі свої особисті секрети,
потрібен час для налагодження взаємодовіри та хороших стосунків.
Я хотів залишити того німого хлопця
з вадами слуху біля себе,
тож я підкинув йому пігулки в напій.
Він заснув
і я хотів перевірити, чи зможу придумати спосіб
залишити його з собою, не завдаючи йому шкоди й не вбиваючи його.
Щойно ми досягли того рівня, коли йому було комфортно зі мною,
почали простежуватися речі,
які поліція не отримала від нього.
Тож у мене вдома було свердло.
І
звучатиме погано,
але…
Мені сказати?
Поки він спав, я взяв свердло
й просвердлив у його черепі дірочку,
щоб перевірити,
чи зможу я зробити так,
щоб він був, ніби зомбі.
Він дійсно вірив, що якщо він триматиме його живим
такою примітивною лоботомією,
цього буде достатньо, щоб задовольнити його потреби.
Я була приголомшена.
Я не могла такого витримати.
Узагалі, я змусила залишитися
одного з психологів, з якими ми працювали — Кеннета Смейла.
Джеффе, як ти до цього дійшов?
Такі думки пришли в голову.
Я сам думав, що, можливо, це спрацює,
адже я не хотів продовжувати
вбивати людей і не залишати від них нічого, окрім черепа.
Він казав, що хотів позбавити людину волі.
Це неймовірно. Просто незбагненно.
Тоді він увів соляну кислоту
через цю дірочку в черепі.
Від цієї ін'єкції пан Г'юз помер.
Душити його вже було непотрібно.
У результаті Дамер залишив собі його череп.
Це був один з черепів,
який був у його квартирі в час арешту.
Мені сумно
щоразу, як я думаю
про кожного з цих джентльменів.
Адже, як і будь-хто в той час,
вони хотіли знайти себе.
Вони не знали, що їх уб'ють.
Ці чоловіки були здебільшого
бідними геями,
яких, певно, навіть не підтримували,
або підтримували так, що коли вони казали:
«Мої рідні зникли», —
їм не надавали належної уваги.
Урядовці дивуються, як міг хтось учинити так жорстоко,
так само й люди в Мілвокі думають, як поліція могла не знати.
Особливо оскільки Дамер був умовно ув'язненим.
Я часто був у барах.
Ніхто мене ні про кого не питав.
Жоден поліціянт чи детектив
не підходив і не казав:
«Що ти знаєш про того чи про того?»
І так було не кілька місяців чи тижнів.
Так було роками.
Як може один чоловік убивати так багато й так довго
й пройти повз увагу поліції?
Дехто вважає, що частковою відповіддю є те, що правоохоронні органи
неохоче розслідують справи з геями.
Якби жертви були білими гетеросексуалами,
розслідування було б детальнішим
та глибшим.
Звинувачення в расизмі: люди вважають, що вбивств можна було запобігти.
Це просто показує ставлення
до соціальних меншин. Ми ніби тягар для них.
Сім'ї, що вважали, що поліція зробила недостатньо…
Деякі з них, можливо, мали рацію.
Гадаю, в поліції було таке відчуття.
Двадцятирічний хлопець
ходить барами та чіпляє інших хлопців.
Хтозна, де він?
Постає питання, чи дійсно поліція
ретельно розслідувала ці зникнення.
Вони просто припускали, що з ними щось трапилося
й насправді не варто перейматися?
Якби вони послухали темношкірих,
вони могли б врятувати багато молодих людей.
Я купив собі холодильник на пів квадратного метра.
Чому ви вирішили це зробити?
Я готувався до більшого.
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль