‎Stația de pompieri.
‎Puteți trimite o ambulanță ‎pe strada 25, colț cu State?
‎Ce s-a întâmplat?
‎Un băiat gol, un bărbat, nu contează.
‎E afară, iar oamenii ‎îl ajută să se ridice.
‎N-are haine pe el. E foarte rănit.
‎- E treaz? ‎- Nu e treaz.
‎Încearcă să-l pună pe picioare, ‎dar nici măcar nu vede bine.
‎- OK. ‎- De câte ori se ridică, iarăși cade.
‎- 25 colț cu State? ‎- Da.
‎Unde e sensul unic. La revedere.
‎27 MAI 1991 ‎ORA 02:00
‎Ce s-a întâmplat în acea noapte ‎a fost de necrezut.
‎Tânărul acela despuiat ‎era în fața apartamentului lui Dahmer.
‎N-avea nimic pe el.
‎Două persoane au sunat ‎la pompieri și la poliție.
‎Unii au văzut că-i curgea sânge din rect.
‎Era zgâriat la genunchi.
‎Era amețit de la ceva.
‎Ce caută acest băiat,
‎gol, plin de sânge și incoerent,
‎pe străzile din Milwaukee?
‎UN SERIAL DOCUMENTAR NETFLIX
‎Avem un mall numit Grand Avenue,
‎iar Jeffrey Dahmer stătea în mall mereu.
‎Îl vedeam în zona de ‎food-court
‎sau plimbându-se prin mall.
‎Făcea poze oamenilor.
‎Le spunea:
‎„Arăți ca un model. Pot să-ți fac o poză?”
‎26 MAI 1991
‎ȘAPTE ORE ÎNAINTE DE APELUL LA URGENȚE
‎Dahmer servea o pizza și o bere
‎când a văzut un tânăr atrăgător,
‎Konerak Sinthasomphone, venind către el,
‎și cu care a intrat în vorbă.
‎I-a oferit 50 de dolari ca să-i pozeze.
‎Iar tânărul
‎a fost de acord să meargă acasă la Dahmer.
‎În apartament, ‎Dahmer i-a dat să bea
‎acea cantitate de triazolam
‎care să-l adoarmă o vreme.
‎Dahmer voia să-și țină victima în viață ‎cât mai mult posibil.
‎În ședințele mele cu el,
‎dl Dahmer mi-a spus că voia pe cineva ‎care să i se supună complet,
‎care să rămână cu el ‎fără teama că va pleca.
‎Pe câțiva dintre ei ‎am încercat tehnica cu găuritul.
‎Am încercat și cu el asta.
‎Da?
‎În care moment?
‎- Înainte să vină poliția sau după? ‎- Înainte să vină poliția.
‎Jeffrey mi-a spus de Konerak,
‎cum a făcut niște ajustări ‎și modificări la metoda lui
‎în efortul de a-l transforma într-un zombi
‎care să și trăiască.
‎Dahmer i-a făcut o gaură în craniu,
‎i-a injectat acid clorhidric
‎și a așteptat să vadă dacă va reuși,
‎fiindcă ceilalți muriseră de la injecție.
‎Cât de adânc ai băgat burghiul?
‎- Până în creier. ‎- 5-7 centimetri?
‎- Da. ‎- Drept în jos?
‎- Da. ‎- N-a ieșit nimic?
‎- Niciun fel de fluid? ‎- N-am văzut niciun fluid.
‎Și nici n-a sângerat.
‎Konerak era viu într-o oarecare măsură.
‎Era doar amețit.
‎Nu era mort. Vorbea.
‎Mă gândeam că așa voi reuși să-l țin.
‎Jeff îi spunea ce să facă ‎și așa se întâmpla.
‎Jeff nu luase în considerare
‎că acesta putea fugi din apartament.
‎Dahmer a ieșit să cumpere băutură. ‎Așa făcea când ucidea.
‎În acest caz, a mers să cumpere bere ‎de la un bar din apropiere.
‎Cât timp Dahmer era plecat după bere,
‎Konerak profită de ocazie, fuge din casă
‎și o ia pe alee.
‎O vecină s-a uitat ‎pe fereastră și l-a văzut.
‎Femeile au sunat la poliție.
‎A venit poliția.
‎Konerak stătea cu o pătură pe el ‎la locul faptei.
‎Polițiștii s-au apropiat ‎să vadă ce se întâmplă.
‎Polițiștii au încercat să-l întrebe.
‎Konerak nu-și putea spune povestea
‎fiindcă era drogat.
‎Nimic nu părea să indice faptul
‎că avea o gaură în cap ‎pe care i-o făcuse Dahmer.
‎Nu curgea sânge din ea.
‎În tot timpul ăsta, apare Dahmer.
‎Au intervenit aceste fete.
‎L-au întrebat pe Konerak ‎cum îl cheamă, dar nu putea vorbi.
‎Atunci, ele s-au pus între ei ‎și i-a spus: „Lasă-l în pace.”
‎Două fete de 18 ani îl apărau de Dahmer.
‎Polițiștii nu le-au ascultat.
‎Nici măcar nu le-au cerut numele.
‎Le spuneau că le arestează ‎dacă mai deschid gura.
‎Dahmer le-a spus că e iubitul lui ‎și a vrut să-l ia cu el.
‎Ca alb, Dahmer își zicea:
‎„O să le spun polițiștilor versiunea mea.”
‎Trebuie să-l cred că așa credea el:
‎„Sunt alb și voi scăpa.”
‎Jeffrey știa să răspundă imediat.
‎Era ceva normal la el
‎să aibă această abilitate de a manipula ‎și a ieși din situații proaste.
‎Un bărbat gol pe stradă
‎face zgomot.
‎Poliția a crezut că e rupt de beat.
‎Și ce-au făcut? Nu l-au lăsat acolo.
‎L-au dus la adăpost,
‎în apartamentul de unde venise.
‎Au intrat în apartament.
‎Konerak s-a așezat pe canapea ‎de parcă era acasă la el.
‎Hainele lui erau puse într-un loc,
‎frumos aranjate, undeva în sufragerie.
‎Dahmer le-a arătat polițiștilor ‎pozele pe care i le-a făcut tânărului
‎și le-a spus că e iubitul lui.
‎Și-au zis: „N-o să-i arestăm ‎pe ăștia doi fiindcă sunt gay.
‎N-o vom face.”
‎L-au lăsat pe Sinthasomphone ‎pe canapeaua din locuința lui Dahmer
‎și nu s-au uitat în dormitor.
‎Polițiștii habar n-aveau ‎că, în dormitorul lui Dahmer,
‎cadavrul lui Tony Hughes
‎stătea întins pe pat.
‎Poliția a plecat, iar imediat după aceea
‎Dahmer a injectat iar acid
‎în creierul lui Konerak Sinthasomphone.
‎Ce i-ai injectat?
‎În cazul lui Konerak, ‎o seringă cu acid clorhidric.
‎Am folosit iar acid, dar în doză mai mică,
‎dar tot prea mult ‎după ce i-am făcut a doua injectare.
‎Una din fetele care au încercat ‎să-l apere pe Konerak
‎i-a spus totul mamei, Glenda Cleveland.
‎27 MAI 1991 ‎ORA 02:31
‎- Poliția Milwaukee. ‎- Da…
‎A venit un echipaj, numărul 50,
‎chemat mai devreme, acum 15 minute.
‎- Eu am fost. ‎- Ce-a fost?
‎Fiica și nepoata mea au fost martore.
‎S-a făcut ceva?
‎Nu. Băiatul era beat
‎și era iubitul celuilalt.
‎Câți ani avea băiatul?
‎- Nu era copil, ci adult. ‎- Sunteți sigur?
‎Doamnă, mai clar de-atât ‎nu se poate. S-a rezolvat.
‎Sinthasomphone a murit.
‎La o oră după ce poliția ‎a părăsit apartamentul.
‎Konerak Sinthasomphone avea 14 ani.
‎Era printre cele mai tinere ‎victime ale lui.
‎CRIMĂ: ‎KONERAK SINTHASOMPHONE
‎Dacă s-ar fi gândit și pentru o clipă ‎că acesta putea fi în pericol,
‎nu l-ar fi lăsat să plece cu Dahmer.
‎Polițiștilor li se spunea să se poarte ‎respectuos cu comunitatea gay.
‎Se gândeau, probabil, ‎că fuseseră respectuoși
‎și că nu fuseseră părtinitori
‎în această situație.
‎Tot ce-a făcut poliția
‎n-a fost îndeajuns.
‎Mai mulți afro-americani
‎au spus că băiatul era minor
‎și că nu părea să se afle ‎într-o stare mentală normală.
‎Oamenii au spus că și-au făcut treaba ‎cum au știut ei mai bine.
‎Dar n-au făcut deloc ‎ceea ce ar fi trebuit să facă.
‎Dacă i-ar fi verificat numele, ‎ar fi aflat că e eliberat condiționat
‎pentru agresarea unui băiat din Laos…
‎AGRESIUNE SEXUALĂ
‎…care s-a dovedit ‎a fi fratele lui Konerak.
‎Cum e posibil așa ceva?
‎FAMILIE LOVITĂ DE TRAGEDIE
‎De două ori victima lui Jeffrey Dahmer.
‎Unul din frații lui Konerak ‎fusese molestat de Dahmer acum trei ani.
‎Familia venise în America acum 11 ani,
‎visând la o viață mai bună.
‎În schimb, Jeffrey Dahmer ‎le-a provocat un coșmar înfiorător.
‎Mi-a zis: „Pare mai mult ‎decât o coincidență.”
‎Oricum, a fost ceva
‎care l-a șocat enorm pe Jeff când a auzit.
‎A fost distrus.
‎E uimitor că eurasiaticii ‎erau frați. E incredibil.
‎Nu-mi vine să cred.
‎Zici că era fratele lui?
‎- Știi cum îl chema? ‎- Nu.
‎Habar n-am.
‎O tragedie oribilă ‎pentru familia Sinthasomphone.
‎O victimă agresată sexual
‎și altă victimă ucisă ‎în cadrul aceleiași familii.
‎E greu de înțeles ‎prin ce a trecut această familie
‎din cauza lui Jeffrey Dahmer.
‎MAI 1991
‎IULIE 1991
‎După arestarea lui Dahmer în iulie 1991…
‎POLIȚIA NU AJUTĂ ‎UN BĂIAT GOL ȘI ÎNSÂNGERAT
‎…comunitatea s-a revoltat când a aflat
‎că poliția l-a dat pe Konerak înapoi.
‎Glenda Cleveland a sunat la poliție
‎de mai multe ori în săptămâna următoare.
‎Zicea: „Fiica mea a văzut un băiat gol.”
‎Credea că a fost agresat sexual.
‎Eram tânăr reporter la ‎Sentinel ‎când a ieșit cazul Dahmer.
‎Cineva a vrut să discutăm ‎despre Dahmer și i-am zis că nu pot.
‎Persoana care suna ‎era Glenda Cleveland.
‎Mi-a spus că fetele ‎au încercat să-l apere pe băiat,
‎iar polițiștii nu le ascultau.
‎Am sunat căpitanul secției de poliție.
‎Mă așteptam să nege, dar n-au făcut-o.
‎Au zis că ancheta e în desfășurare.
‎Cum a putut poliția ‎să-l dea pe băiat bărbatului ăla?
‎L-au dat pe minoritar înapoi lui Dahmer.
‎Au crezut un alb, nu cinci martori negri.
‎Am concluzionat că polițiștii au greșit…
‎ȘEF POLIȚIE
‎…și nu și-au făcut datoria ‎conform regulamentelor
‎Poliției din Milwaukee.
‎Cei doi polițiști, ‎John Balcerzak și Joe Gabrish,
‎au fost dați afară din Poliția Milwaukee.
‎DOI POLIȚIȘTI DAȚI AFARĂ
‎Era mare vânzolează la poliție. ‎Orașul era împărțit.
‎Unii țineau partea polițiștilor.
‎Îi susținem pe polițiști 100%.
‎Aproape toată comunitatea albă ‎nu e convinsă
‎că rasismul e o problemă în poliție.
‎Ei sprijină poliția, ‎chiar dacă acuzațiile sunt tot mai dure.
‎Personal, eu cred că există ‎un tratament egal și corect
‎aplicat în comunitate de către polițiști.
‎Nu cred că polițiștii
‎au luat o decizie dictată de rasă
‎sau homofobie.
‎Desigur, privind înapoi, ‎polițiștii au greșit.
‎Dar Dahmer a păcălit multă lume.
‎I-a păcălit și pe polițiștii aceia.
‎Sunt sigur că acei polițiști
‎au avut multe regrete.
‎NOI SUSȚINEM POLIȚIA. TU NU? ‎HAI SĂ-I SUSȚINEM!
‎Oamenii au menționat convorbirea radio
‎avută imediat după contact.
‎Asiaticul gol și beat
‎i-a fost înapoiat iubitului treaz.
‎Mai durează. Colegul meu ‎trebuie despăducheat la secție.
‎Se aud polițiștii râzând pe fundal.
‎Eu cred că și-au bătut joc.
‎CAZUL CRIMELOR ÎN SERIE ‎DEZVĂLUIE TENSIUNI ÎN POLIȚIE
‎Asta ne duce la felul ‎în care privim noi homosexualitatea.
‎Lumea își bătea joc de homosexuali.
‎Cei doi polițiști
‎au făcut apel după ce au fost concediați.
‎Instanța le-a dat dreptate
‎și i-a reangajat cu plată retroactivă.
‎JOHN BALCERZAK E UN OM BUN
‎Cazul Konerak Sinthasomphone ‎a adus în prim-plan orașul Milwaukee.
‎Asta spunea multe despre comunitate.
‎Asta spunea multe despre protecția ‎pe care o oferea poliția.
‎A fost un episod înfricoșător.
‎IULIE 1991
‎IUNIE 1991
‎După ce dl Dahmer ‎a ucis acest băiat din Laos…
‎PSIHIATRUL APĂRĂRII
‎…cadavrele s-au înmulțit.
‎Dahmer a mai ucis patru persoane.
‎La început, fuseseră nouă ani între crime.
‎Apoi, câteva luni. ‎După Konerak, câteva săptămâni.
‎Cu o oră înainte să plec la muncă,
‎nu știam dacă să-l sugrum atunci
‎sau să-l țin viu lângă mine toată noaptea.
‎Am ales a doua variantă ‎și am lipsit de la muncă.
‎M-au dat afară în acea duminică.
‎A fost ca la domino.
‎Prima piesă de domino ‎care a declanșat reacția în lanț.
‎A început să bea mai mult
‎și a început să decadă.
‎Am observat că nu-l vedeam la fel de des
‎ca înainte de a-și pierde slujba.
‎Mă duceam să-i bat în ușă ‎ca să văd ce mai face
‎și vedeam că vizorul se întunecă.
‎Apoi se lumina iar.
‎Știam că venea la ușă și că mă vedea.
‎Știa că eu îi bat la ușă
‎și nu-mi deschidea.
‎Deci, am tras concluzia
‎că voia să plec.
‎Ceea ce am și făcut.
‎Vreo doi doctori au spus că e alcoolic.
‎Avea o personalitate dependentă.
‎Cred avea aceeași dependență ‎și față de omoruri.
‎Care tot creștea și creștea,
‎astfel că avea nevoie de tot mai mult.
‎Ajunsese în punctul
‎în care ieșea regulat în oraș,
‎găsea o persoană nouă
‎și nu mai scăpa de cadavrele ‎celor pe care deja îi ucisese.
‎L-am tranșat în cadă, ‎dar o noapte n-a fost deajuns să termin.
‎Am fost prea grăbit ‎să duc treaba la bun sfârșit.
‎Devenise atât de copleșit de ceea ce făcea
‎încât pierduse controlul locului.
‎Făcea duș cu două cadavre pe fundul căzii.
‎L-am întrebat: „De ce n-ai scăpat ‎de ele înainte să faci altele?”
‎A zis: „Nu m-am putut abține. ‎Îmi trebuia acea exaltare.”
‎Era important să nu-l judec
‎și să nu-l pun în situații ‎în care să nu mai vrea să vorbească.
‎Să aud detaliile vii ‎date de Jeffrey Dahmer…
‎JUPUIAM CARNEA RĂMASĂ…
‎…era foarte greu.
‎- Te excita? ‎- Da.
‎Să văd măruntaiele.
‎S-a ajuns la un moment
‎în care nu doar făcea sex cu cadavrele,
‎ci le deschidea viscerele
‎și făcea sex pe loc
‎cu măruntaiele acelei persoane.
‎Au fost momente când…
‎mi-a fost greu să-l ascult
‎și să mă prefac că nu mă afectează.
‎Era să dau de necaz
‎fiindcă mirosul i-a alertat pe vecini.
‎Într-o noapte, pe când dormeam,
‎m-a trezit un miros oribil ‎la 02:30 dimineața.
‎Am deschis ușa
‎și am văzut o pâclă.
‎Știți filmele de groază ‎cu scene din cimitir,
‎în care iese abur de jos? Asta am văzut.
‎Am închis ușa,
‎am luat un prosop ‎și am acoperit partea de jos a ușii.
‎Și m-am întors în pat.
‎Când m-am trezit, ‎i-am spus de miros soției mele Pam,
‎iar ea a zis: „Aflu eu azi de unde vine.”
‎Mi-a zis mai târziu:
‎„Am adulmecat pe la balamale ‎și vine din apartamentul lui Jeff.”
‎A luat un șezlong…
‎VECINA LUI DAHMER
‎…s-a așezat în apartamentul nostru ‎cu ușa deschisă
‎și l-a așteptat pe Jeff să vină acasă.
‎Când a venit acasă, l-a întrebat de miros.
‎I-a spus că i s-a stricat congelatorul
‎și că i s-a stricat carnea.
‎L-am întrebat:
‎„N-ai garanție la el? De când îl ai?”
‎Au venit să întrebe?
‎- Da. ‎- Ce s-a întâmplat?
‎Le-am spus că s-a stricat congelatorul.
‎Folosea diverse mijloace ‎ca să păstreze ce putea
‎din bărbații pe care-i găsea atrăgători.
‎Asta includea și poze cu ei
‎când aceștia erau inconștienți sau morți
‎și bucăți din ei pe care le conserva.
‎Până la urmă, s-a ajuns…
‎și la canibalism.
‎Alegeai ce voiai să păstrezi? Cum făceai?
‎Alegeam părțile cărnoase.
‎Cu cea mai puțină grăsime.
‎- Bicepșii, coapsele, gleznele? ‎- Da.
‎Mâncatul victimelor face parte ‎dintr-o gândire dereglată care a apărut
‎după ce dl Dahmer a renunțat la ideea ‎de a rezista pornirii de a ucide.
‎OMORURI ȘI CANIBALISM
‎Pe unele părți ale corpului ‎voia să le mănânce,
‎inclusiv inima.
‎Scoteai inima și ficatul
‎și le conservai alături de coapsă.
‎Ce făceai cu restul?
‎Păstram vreo 25 de kilograme. ‎Restul mergea la gunoi.
‎Cam câte kilograme crezi că ai mâncat?
‎În total, cam…
‎cinci.
‎La un moment dat, bea sânge de om,
‎gândindu-se într-un mod bolnav ‎că se va putea conecta
‎cu sângele oamenilor pe care-l consuma.
‎Se gândea: „Dacă ingerez aceste persoane,
‎vor trăi cumva prin mine.”
‎Dacă s-ar fi uitat cineva în congelator, ‎ar fi văzut niște provizii.
‎Arăta ca la raionul de carne ‎din supermarket.
‎Le congelam o vreme.
‎Cam o lună.
‎Nu chiar. Două săptămâni.
‎Doamne! Habar n-am avut
‎că se întâmpla așa ceva vizavi
‎de apartamentul meu.
‎Toți locatarii se simțeau păcăliți.
‎BUCĂȚI DE TRUP ÎN APARTAMENT
‎Toți simțeam că Jeffrey Dahmer ‎ne jucase pe degete.
‎12 CADAVRE
‎E foarte greu
‎să-ți fie cineva simpatic
‎și să afli ca persoana aceea…
‎TREI CAPETE, BUCĂȚI DE TRUP
‎…te putea înjunghia pe la spate.
‎Îl credeam prietenul meu.
‎Locatarii clădirii și cei din zonă ‎sunt în stare de șoc.
‎Nu le vine să creadă
‎că o crimă de asemenea amploare ‎s-a produs în vecini.
‎S-a pus azi problema rasei ‎în cazul Jeffrey Dahmer,
‎deoarece multe din victime erau negri,
‎iar crimele au avut loc ‎într-un mare cartier de negri.
‎Rasismul e cheia, ‎fiindcă lucrul constant,
‎dincolo de sex cu cadavre, ‎dincolo de număr,
‎îl reprezintă faptul
‎că aceștia erau tineri negri.
‎Dahmer spunea că victima ideală ‎era un tânăr atletic negru,
‎deși primele victime fuseseră albi.
‎Au fost victime hispanice, asiatice.
‎Era atras de cei de culoare. ‎Nu erau crime din ură.
‎Încerca să devină intim
‎cu persoana de care era atras.
‎Nu știu ce era în mintea lui Dahmer.
‎CRIMĂ: ‎EDWARD SMITH
‎Era rasist? Cui îi pasă?
‎A omorât negri.
‎Persoane de culoare.
‎A omorât homosexuali.
‎După mine, asta contează:
‎a luat viețile multor oameni ‎care puteau fi azi în viață.
‎23 AUGUST 1991
‎30 IANUARIE 1992
‎Cu tehnologia de azi, ‎procesul va fi transmis prin satelit
‎către alte țări, în câteva secunde.
‎Cei din Anglia spun că Jeffrey Dahmer
‎a avut grijă ca Milwaukee ‎să nu fie faimos doar pentru berea sa.
‎Acum e faimos pentru ucigași în serie.
‎Dahmer a mărturisit ‎că a ucis 17 persoane în total.
‎Dahmer a pledat vinovat.
‎Mai rămânea de stabilit ‎dacă era nebun sau nu.
‎Dahmer a pledat: ‎„Am comis crimele, dar sunt nebun.”
‎Procesul a fost celebru.
‎A atras mulți reporteri. ‎Erau acolo și membrii familiilor.
‎Urma să înceapă marele spectacol.
‎Michael McCann era avocatul ‎din partea statului.
‎Garry Boyle era avocatul lui Dahmer.
‎Era maestru în a convinge juriile.
‎Știam că va fi un tip dur.
‎Îmi amintesc cum a fost ‎când stăteam cu toată media
‎în sala de judecată
‎și așteptam prima apariție ‎a lui Dahmer la proces.
‎Era prima dată ‎când urma să-l vedem în realitate.
‎Ne așteptam să arate ca Charles Manson,
‎dar Dahmer era un bărbat atrăgător.
‎Era umil.
‎Nu arăta ca un ucigaș în serie.
‎Cred că tatăl lui Dahmer spera
‎ca lumea să înțeleagă că a făcut-o
‎din cauza unei boli mintale.
‎Lionel spera ca instanța ‎să-l ajute pe Jeffrey.
‎Ridicați-vă!
‎Curtea de apel 33 ‎din districtul Milwaukee începe ședința,
‎condusă de judecătorul Laurence C. Gram.
‎Povara de a dovedi că a fost nebun ‎îi revenea apărării.
‎La acest gen de pledoarie, ‎prima ia cuvântul apărarea.
‎Foarte diferit de sarcina probei.
‎Accept responsabilitatea
‎de a vă dovedi
‎că acest om nu este un om rău.
‎Este un om bolnav.
‎Datoria și scopul meu ‎au fost să dovedesc
‎că era nebun ‎la momentul comiterii faptelor.
‎Că, atunci când a ucis, ‎suferea de o boală mintală.
‎Asta văd eu la Jeffrey Dahmer
‎ca persoană completă.
‎O persoană căreia ‎îi plac fanteziile, drogurile,
‎conservarea craniilor, canibalismul,
‎pornirile sexuale, ‎găuritul, zombii, necrofilia.
‎Desigur, în viziunea ‎unei persoane obișnuite,
‎era un nebun, un canibal, ‎un ucigaș în serie.
‎Dar, după standardele criminaliste,
‎puteai zice că e nebun?
‎Respecta definiția legală? ‎O chestiune de discutat.
‎Pentru ca o persoană să fie declarată ‎nebună din punct de vedere legal,
‎aceasta trebuie să aibă ‎o boală mintală sau un defect
‎și să nu aibă capacitatea substanțială
‎de a înțelege ‎diferența dintre bine și rău.
‎Sau să nu-și poată controla comportamentul
‎conform criteriilor legale.
‎Am fost la Chicago și l-am adus ‎pe dr. Wahlstrom să ia parte la caz.
‎Structura personalității acuzatului,
‎modul lui predominant ‎de a vedea lumea și pe el însuși,
‎au fost diagnosticate ‎și satisfac criteriile
‎tulburărilor de personalitate schizoidă.
‎Explicați-ne.
‎Încearcă cu frenezie ‎să evite abandonul real sau imaginar.
‎În acest caz,
‎avem un exemplu dus la extrem ‎pentru acest gen de încercări.
‎Dahmer nu voia să fie părăsit de oameni, ‎ci voia ca ei să rămână cu el.
‎Sentimentul de abandon ‎se justifică întrucâtva
‎prin păstrarea ‎bucăților de trup de la victime.
‎Păstra oasele, craniile,
‎păstra brațele.
‎Jeff a spus că erau pentru un altar.
‎Aveam un piedestal.
‎De culoare neagră.
‎Deasupra lui aveam o chestie rotundă
‎pe care așezam craniile.
‎Ca un fel de comemorare a…
‎oamenilor.
‎Un suvenir de la fiecare.
‎Era micul meu univers intim.
‎Aveam control complet.
‎E controlul suprem pe care-l poți avea.
‎Aici avem
‎ceea ce a desenat.
‎SCHELETE PICTATE ‎CRANII PICTATE
‎MASĂ NEAGRĂ ‎TĂMÂIE
‎După cum se vede,
‎s-a semnat mai jos.
‎Credeai că, dacă păstrai craniile
‎și ai fi reușit să faci acel altar,
‎te-ai fi simțit mai puțin singur,
‎ca și cum ai fi avut companie?
‎Cred că așa am gândit.
‎Construcția altarului ‎însemna pentru el putere și control.
‎Fiecare trăsătură ‎care îi plăcuse la fiecare dintre ei
‎fusese deja internalizată ‎în propria lui viață.
‎Avea această iluzie bizară ‎în care credea că poate lua
‎craniile și oasele victimelor
‎pentru a crea un centru de putere
‎în care să capete puteri speciale.
‎Încercăm să-l scoatem nebun.
‎Cu asta a luat-o razna.
‎Încercăm să arătăm
‎că nu mai gândea rațional.
‎Cred că avea o boală mintală, necrofilia,
‎o boală psihică foarte rară ‎și potențial periculoasă.
‎O ființă umană ‎cu tulburare psihică oribilă
‎care luptă din răsputeri ‎să nu permită acelei boli
‎să-l aducă în punctul ‎în care să facă rău altora.
‎Evident, a pierdut lupta. ‎În opinia mea profesională,
‎dl Dahmer nu avea capacitatea ‎de a-și conforma comportamentul
‎cerințelor legii.
‎Dar satisfăcea, la acea vreme, ‎cerințele statutare
‎pentru a pleda nebunia. ‎Cred asta și astăzi.
‎Am fost contactat ‎de biroul procurorului-șef
‎ca să-l evaluez pe dl Dahmer.
‎În momentul fiecărui omor,
‎a avut capacitatea de nu comite crima.
‎N-a fost forțat să ucidă.
‎A existat doar dorința
‎de a petrece mai mult timp cu victima.
‎Dacă victima ar fi acceptat ‎să mai rămână cu el,
‎nu ar fi ucis-o.
‎Asta arată ‎că își putea controla comportamentul.
‎Nu cred că Dahmer avea vreo boală mintală
‎sau psihică.
‎Știa că face rău?
‎Vă spun de ce sunt sigur că știa.
‎A spus că știa asta la vremea respectivă.
‎La fiecare victimă.
‎Și-a pregătit fiecare crimă ‎de care este acuzat
‎pentru a se asigura că nu va fi prins.
‎A pus camere de supraveghere false
‎ca să împiedice spargerile ‎cât timp el era la muncă.
‎A eliminat dovezile.
‎A tras draperiile ‎când a tranșat cadavrele.
‎Mulți pași prin care să evite a fi prins.
‎Pentru a ucide,
‎a trebuit să-și elimine inhibițiile ‎îmbătându-se.
‎Toți psihiatrii au fost de acord ‎că era alcoolic și necrofil.
‎Că știa că făcea rău, ‎dar că se putea controla.
‎Procesul îmi provoca multă anxietate.
‎Stăteam lângă Jeff.
‎Când avea întrebări, vorbea cu mine.
‎Wendy Patrickus a avut un rol major ‎în a-i îndulci imaginea.
‎Cu o femeie lângă el, Jeffrey Dahmer ‎părea mai puțin amenințător.
‎Unul din scopuri a fost să arate juriului
‎că Jeffrey Dahmer nu era monstrul ‎care se credea că este.
‎Am avut probleme în timp ‎ce îl reprezentam pe Jeffrey Dahmer.
‎Am primit amenințări cu moartea ‎din mai multe părți.
‎A fost o singură dată ‎când am crezut că amenințarea era reală.
‎Un membru din familia unei victime, ‎când eu ieșisem într-o seară,
‎a sărit la mine cu un tac
‎fiindcă îl apăram pe Jeff.
‎I-am zis: „Înțelege că e doar un job. ‎Nu eu ți-am ucis fratele.”
‎N-a putut sau n-a vrut ‎să priceapă diferența dintre ele.
‎A sărit la mine.
‎Asta m-a făcut să mă îngrijorez
‎și, cât a ținut procesul,
‎am stat mai mult pe acasă.
‎Tatăl lui Dahmer și mama lui vitregă ‎veneau la proces zilnic.
‎Se vedea că procesul îi afectează.
‎Doctorii îi citau declarația…
‎MÂNCA BUCĂȚI DIN VICTIMĂ
‎…cu informații din cele mai groaznice.
‎Se vedea pe fața tatălui.
‎Lionel Dahmer stătea cu Shari,
‎a doua lui soție,
‎privind din spatele fiului, ‎rămânând acolo.
‎Sănătos? Nebun?
‎Procesul a durat două săptămâni.
‎Și-a pierdut controlul.
‎Nu se putea opri.
‎Ca un tren fără frâne
‎într-o cursă a nebuniei.
‎Problema nu e dacă e nebun sau nu,
‎ci dacă a dovedit cu certitudine ‎rezonabilă că a fost nebun.
‎Dacă nu, răspunsul e nu.
‎Nu trebuie să-l dovediți nebun.
‎Nu vi se cere să-l dovediți sănătos.
‎Vi se cere să vedeți
‎dacă a dovedit cu certitudine ‎rezonabilă că a fost nebun.
‎Asta trebuie să stabiliți.
‎După ce s-au încheiat mărturiile, ‎juriul a început deliberarea.
‎Poate fi Dahmer nevinovat ‎din cauza bolii mintale?
‎Asta trebuie juriul să afle.
‎Juriile, dar și oamenii în general,
‎se gândesc că, dacă cineva ‎nu este găsit vinovat
‎și este trimis la ospiciu,
‎când va ieși de-acolo va face iar rău.
‎NEBUNIE SAU NU?
‎Chiar dacă ești tratat cu succes ‎într-o instituție de sănătate mentală,
‎instanța trebuie să-ți aprobe ‎revenirea în comunitate.
‎În cazul dlui Dahmer ‎găsesc că e foarte improbabil
‎ca instanța să-i aprobe ‎revenirea în comunitate.
‎Unii pariază pe decizia care se va lua.
‎O să-l considere nebun.
‎Probabil, vor vota că e sănătos.
‎Care credeți că va fi verdictul?
‎Habar n-am.
‎Au început deliberările vineri ‎și abia sâmbătă după-masă
‎au terminat.
‎Au analizat toate dovezile. ‎Au fost foarte fermi în decizia lor.
‎Azi, într-o sală de judecată tăcută, ‎juriul a dat verdictul
‎într-unul din cel mai înfiorător ‎și urmărit proces de crimă
‎din istoria modernă.
‎Verdictul? Jeffrey Dahmer ‎era sănătos mintal
‎când a ucis și tranșat bărbați și băieți
‎în încercarea crudă de a găsi companie ‎și satisfacție sexuală.
‎M-a deranjat.
‎Dacă un bărbat care vrea ‎să facă sex cu cadavre,
‎care face găuri în capetele oamenilor
‎pentru a-i ține vii ca niște zombi,
‎nu suferă de o tulburare psihică,
‎atunci habar n-am ‎care e definiția acesteia.
‎Câți oameni trebuie să mănânci
‎ca să fii considerat bolnav mintal?
‎Am pledat ca avocat vreme de 38 de ani. ‎N-am avut un sentiment de bucurie.
‎Au murit șaptesprezece oameni.
‎17 familii zdrobite și distruse.
‎Nu e loc de sărbătoare.
‎Aș fi fost devastat
‎dacă juriul l-ar fi găsit nebun.
‎Dahmer n-a avut nicio reacție la verdict.
‎Nici măcar una.
‎Niciuna.
‎Dnă Dahmer, aveți ceva de spus?
‎Nu.
‎- Dle Dahmer? ‎- Nu.
‎Am încercat să vorbim cu bunica ‎lui Dahmer de dimineață,
‎dar am dat peste un afiș pe ușă
‎care spunea că e prea slăbită ‎și prea tulburată să discute despre caz.
‎Dacă vorbim de verdict, ‎nu mi s-a părut surprinzător.
‎Dar cred că avea o boală mintală ‎și trebuia ajutat.
‎17 FEBRUARIE 1992
‎Familiile victimelor au plâns de ușurare,
‎știind că Dahmer ‎va putea fi condamnat la închisoare
‎și nu trimis la ospiciu.
‎Cazul lui Jeffrey Dahmer se încheie azi.
‎Sentința se va da în această dimineață ‎de instanța din Milwaukee.
‎La ce vă așteptați privind verdictul ‎pentru Dahmer?
‎Mai întâi, vor vorbi familiile.
‎Fiecare familie are oportunitatea ‎să exprime în instanță
‎impactul acestei infracțiuni asupra ei.
‎Cred că vom auzi declarații emoționante.
‎Sunt mama lui Anthony Lee Sears.
‎Voiam să știu
‎de ce a trebuit să fie fiul meu?
‎Mulțumesc juriului. Și domnului judecător.
‎Nu lăsați liber acest bărbat, vă rog.
‎Vreau să-i spun lui Jeffrey Dahmer ‎că nu știe câtă durere, rană…
‎MAMA LUI ANTHONY HUGHES
‎…și stres a suferit familia.
‎Nu mai vreau să-mi văd mama ‎trecând prin așa ceva!
‎Niciodată, Jeffrey!
‎Jeffrey, te urăsc, nemernicule!
‎Te urăsc!
‎Jeffrey e nebun de legat!
‎Nu te pune cu mine, Jeffrey! Te omor!
‎Uită-te la mine, ticălosule!
‎- Te omor! ‎- Pauză de prânz!
‎Te omor, nemernicule!
‎A traversat sala cu intenția, ‎cred eu, de a-l ataca.
‎Nu s-a clintit. A fost calm.
‎Credeam că va sări ‎de pe scaun. N-a făcut-o.
‎A stat calm. Acesta e Jeffrey Dahmer ‎în situație de stres.
‎Judecătorul i-a zis:
‎„Mai ai ceva de spus ‎înainte să dau sentința?”
‎În acest caz, n-am încercat să scap.
‎Sincer, mi-am dorit moartea.
‎N-am urât pe nimeni.
‎Am știu că sunt bolnav, ‎malefic sau ambele.
‎Acum cred că am fost bolnav.
‎Îmi asum toată vina.
‎Am rănit mulți oameni.
‎Mi-am rănit mama, tatăl și mama vitregă.
‎Îi iubesc foarte mult.
‎Sper să găsească liniștea ‎pe care o caut și eu.
‎Judecătorul n-a putut ‎decât să dea cea mai dură sentință
‎într-un stat unde nu există ‎condamnarea la moarte.
‎Dahmer a primit 15 condamnări pe viață.
‎Da!
‎În sfârșit, au avut de ce să se bucure
‎de când aceste familii ‎au aflat ce a făcut Jeffrey Dahmer.
‎Viața merge înainte.
‎Poate ceea ce am învățat ‎din această tragedie îi va ajuta pe alții.
‎Mulțumesc Domnului pentru verdict.
‎Dahmer l-a identificat pe Steven ‎și a fost întrebat de ce e așa sigur.
‎A spus poliției: ‎„Pe primul nu-l uiți niciodată.”
‎Vreau să știe că nici noi nu l-am uitat.
‎N-a trecut o zi fără să ne gândim la el.
‎MORT LA 18 IUNIE 1978
‎A fost un sentiment de împlinire, ‎mai ales pentru familiile
‎care au așteptat ani de zile ‎să afle ce-au pățit fiii lor.
‎Un sentiment trist de împlinire,
‎dar împlinire.
‎INSTITUȚIA CORECȚIONALĂ COLUMBIA
‎Dahmer a fost trimis ‎la centrul corecțional Columbia.
‎Nu știu cum e la închisoare. ‎Îmi imaginez că e un loc trist.
‎Mă gândeamă că, la închisoare,
‎mă vor lăsa să cresc o plantă.
‎Mi-a plăcut întotdeauna să cresc plante.
‎Am avut plante în apartament.
‎L-au pus sub urmărire suicidară,
‎într-o celulă ‎de o singură persoană, nu cu alții.
‎Mi-a zis: „Ce-o să fac acolo?”
‎„Sunt multe lucruri pe care le poți face.
‎Ziceai că citeai Biblia
‎și voiai să te întorci la ea.”
‎Făcea aceste lucruri vădite
‎pentru a se mântui în ochii Domnului.
‎FEBRUARIE 1992
‎APRILIE 1994
‎În 1994, m-a sunat ‎un prieten, pastor în Milwaukee.
‎PASTORUL LUI DAHMER
‎Mi-a spus că un deținut vrea să se boteze.
‎Mi-a zis: „Așază-te. ‎Îl cheamă Jeffrey Dahmer.”
‎Întâlnirea cu el mă neliniștea.
‎N-am mai fost într-o închisoare. ‎N-am mai fost la un criminal.
‎Mă gândeam:
‎„Sunt cu cineva ‎care a ucis mulți bărbați tineri.”
‎I-am privit mâinile.
‎Mi se păreau mici ‎în comparație cu ale mele.
‎Cu acele mâini a sugrumat,
‎iar eu sunt aici ‎și vorbim ca doi oameni obișnuiți.
‎I-am zis: „Da, te botez.”
‎Mi s-a părut că a fost foarte ușurat.
‎A zis: „Mă temeam ‎că veți zice că sunt prea malefic,
‎prea oribil și prea rău ‎pentru a fi botezat.”
‎Jeff a fost adus înăuntru.
‎I-am împins capul sub apă.
‎Când și-a scos capul, am zis: ‎„Bun-venit în familia Domnului.”
‎În ziua botezului,
‎John Wayne Gacy a fost executat.
‎ÎNCĂ ȘASE VICTIME FĂCUTE DE GACY
‎A fost și eclipsă totală de soare.
‎Unii au găsit în asta ‎un fel de semnificație mistică.
‎Mă vedeam cu el săptămânal, ‎vreme de o oră.
‎Era o chestiune de a-și cultiva credința, ‎de a înțelege credința.
‎Săptămână de săptămână.
‎Jeffrey Dahmer stă în acea clădire.
‎Blocul Disciplinar 2.
‎Acolo șterge și mătură podelele,
‎iar oficialii speră că-l vor putea muta ‎cu ceilalți deținuți.
‎Ultima dată l-am văzut ‎înainte de Ziua Recunoștinței.
‎Mi-a dat un cartonaș ‎pe care subliniase cuvântul „prieten”.
‎Asta mi-a arătat că începea să înțeleagă, ‎pentru prima dată, ce înseamnă prietenia.
‎După primul an de închisoare,
‎am mers să-l vizitez.
‎A zis: „Nu mai suport. ‎Nu rezist în izolare.
‎Dacă nu pot interacționa cu alți oameni,
‎ar fi mai rău decât dacă aș muri.”
‎A zis: „O să cer să mă mute cu ceilalți.”
‎I-am zis: „Nu, Jeffrey. O să ajungi mort.
‎Fiindcă fiecare are o opinie fermă,
‎o părere fermă,
‎despre faptele tale.
‎Nu mai vrem să moară nimeni.”
‎Îți spun, Wendy, nu cred ‎că o să-mi mai pot păstra calmul.
‎Pe bune.
‎Fiindcă eu mereu am fost acela ‎care are nevoie de stimulare mentală.
‎Nu mai am răbdarea necesară.
‎Mi-a fost greu să plec în acea zi.
‎I-am zis: „Te rog, n-o face.
‎N-o să rămâi în viață.”
‎APRILIE 1994
‎28 NOIEMBRIE 1994
‎În noiembrie 1994, în închisoare, ‎a fost pus în grupa de lucru.
‎El și un tip pe nume Jesse Anderson ‎au fost puși să curețe dulapurile.
‎Christopher Scarver, ‎condamnat pentru crimă de biroul meu,
‎fusese cu câțiva ani înainte ‎în aceeași grupă.
‎Acesta a luat o ganteră din sala de sport
‎și l-a lovit în cap pe Dahmer ‎cu această armă.
‎Informațiile primite din închisoare
‎spuneau că nu s-a opus.
‎Ironia este că, ‎la primul omor făcut de Dahmer,
‎a luat și el o ganteră
‎și l-a omorât pe Steven Hicks.
‎Sfârșitul a fost ca începutul.
‎Era cu ceilalți deținuți de un an ‎când a fost ucis.
‎E surprinzător că a supraviețuit atâta.
‎UN DEȚINUT ÎL UCIDE PE DAHMER
‎Lionel, tatăl lui Dahmer, este cu noi.
‎Mi-ați spus că erați la serviciu
‎când v-a sunat soția ‎să vă spună că fiul dvs. a fost rănit.
‎Ce s-a întâmplat apoi?
‎M-a sunat și mi-a dat vestea
‎că Jeff murise
‎în acea dimineață, pe la zece.
‎Nu mi-a venit să cred.
‎Am izbucnit în plâns, tremuram.
‎Am fost foarte afectată.
‎Nu poți să nu te atașezi
‎când stai atâtea zile, ‎săptămâni, luni, cu cineva.
‎VIAȚĂ VIOLENTĂ, SFÂRȘIT VIOLENT
‎Unii au bănuit că sistemul penitenciar ‎a intenționat să-l execute pe Dahmer,
‎iar guvernatorul, foarte înțelept, ‎a format imediat o comisie de anchetă.
‎Închisoarea are zeci de camere, ‎uși electronice din oțel,
‎totuși, Christopher Scarver, 25 de ani,
‎a reușit să evite ‎elaboratul sistem de securitate.
‎Unul s-a dus la telefon, ‎celălalt asculta muzică.
‎Era ridicol că nu fusese nimeni în jur.
‎Și eu am lucrat în închisoare.
‎Îi vedeam la baie. ‎Îi vedeam mâncând și dormind.
‎Îi vedeam pișându-se și ușurându-se.
‎Eram acolo la orice mișcare.
‎Dahmer a fost unul din cei mai celebri ‎deținuți din cele două Americi.
‎Cum se face că un deținut atât de celebru ‎a fost executat în închisoare?
‎S-a analizat, iar comisia a spus ‎că n-a fost nimic ilegal.
‎N-a fost conspirație, ‎nici complot intern pentru a scăpa de el.
‎L-au hrănit bine, l-au îngrijit.
‎MAMA BIOLOGICĂ
‎L-au păzit. Știau ce riscuri erau.
‎Nu e vina închisorii.
‎Jeff, chiar dacă era un ucigaș,
‎nu s-a putut apăra.
‎Nu m-am bucurat când a fost ucis.
‎Înțeleg de ce unii au făcut-o, ‎dar eu am simțit doar tristețe.
‎O poveste tristă cu final trist.
‎Jeffrey Dahmer a fost o persoană complexă.
‎Era un individ suferind
‎care se simțea fără suflet, golit.
‎Te-ai gândit că ar fi o pierdere ‎să distrugi pe cineva
‎care arăta așa bine cât încă era viu?
‎Da, m-am gândit.
‎Am simțit că a fost…
‎o pierdere că nu puteam ‎să-i țin mai mult fără să-i ucid,
‎dar n-am știut altă cale ‎prin care să-i fac să rămână
‎și să-i controlez.
‎N-am avut de ales.
‎Ai simțit vreo emoție?
‎Am simțit mult…
‎foarte mult regret.
‎Nu cred că Jeffrey a găsit vreodată
‎un răspuns satisfăcător
‎la întrebarea de ce a făcut asta.
‎A zis: „Dintre toți medicii criminaliști ‎cu care am vorbit,
‎niciunul nu mi-a dat un răspuns.
‎Îmi doresc mult să știu.”
‎Dar, odată mort, ‎știam că nu va mai afla de ce.
‎Putem spune lejer ‎că a fost un monstru malefic.
‎„De ce a făcut-o?” „Fiindcă e malefic.” ‎„De unde știm?” „Fiindcă a făcut-o.”
‎O etichetă cu rol de explicație.
‎Aș fi vrut să cunosc mai multe despre el, ‎lucruri despre care voiam să discutăm.
‎A fost o oportunitate irosită
‎pentru cei care căutau să vadă ‎de ce se comportă așa.
‎A făcut lucruri groaznice, teribile,
‎dar, dacă nu se putea controla,
‎hai să vedem ce e cu el. ‎Poate învățăm cu toții câte ceva.
‎Lui Jeffrey Dahmer nu-i păsa.
‎Nu avea simpatie pentru ei.
‎Nu avea regrete.
‎SPER CĂ DUMNEZEU M-A IERTAT
‎Din câte știu, nu i-a părut rău ‎pentru cei pe care i-a rănit,
‎pentru suferința provocată.
‎Victimele lui Dahmer ‎n-au prea avut la ce să recurgă.
‎Membrii familiilor rămași în viață
‎nu prea aveau cu ce compensa pierderile.
‎Au rămas doar lucrurile lui Dahmer ‎care fuseseră scoase din apartament.
‎Un judecător a ordonat
‎ca lucrurile lui Dahmer, ‎inclusiv instrumentele morții,
‎să fie scoase la licitație.
‎Câștigurile vor fi împărțite ‎de familiile victimelor.
‎Un filantrop a cumpărat tot ‎în numele victimelor.
‎Joe Zilber, afacerist în Milwaukee,
‎a cumpărat toate lucrurile ‎pentru a le distruge.
‎Zilber a apelat ‎la lideri de afaceri, politicieni,
‎persoane de vază din oraș.
‎Au strâns 400.000 de dolari ‎și au cumpărat tot.
‎Nu le-a plăcut situația care poate apărea
‎în care aceste lucruri oribile
‎să fie licitate în public,
‎într-un mod foarte vizibil
‎la nivel mondial.
‎Lucrurile au fost încărcate ‎într-un camion
‎și duse la o groapă de gunoi necunoscută
‎din Illinois.
‎A ucis pentru câteva ore ‎de plăcere sexuală
‎persoane care nu-i făcuseră niciun rău ‎sau cărora nu le voia răul.
‎Le-a luat viața.
‎Asta e tragedia.
‎Sper ca lumea să uite de Dahmer.
‎Să ajungă în groapa de gunoi a istoriei.
‎Eu și locatarii din Oxford Apartments
‎am ținut o ședință ‎pentru a stabili ce era de făcut.
‎Am stabilit că nu mai vrem ‎să locuim acolo.
‎Aș fi ușurată
‎să știu că tinerii care au murit acolo,
‎sufletele și trupurile lor, ‎vor avea odihnă dacă dărâmăm tot.
‎Clădirea va fi rasă
‎cu speranța că amintirile tragice ‎vor fi îngropate pe veci.
‎Ceea ce mulți numesc ‎un simbol al violenței și durerii
‎nu va mai exista pentru orașul Milwaukee,
‎nici pentru familiile ‎victimelor lui Dahmer.
‎Înțeleg de ce Milwaukee ‎vrea să uite de acest caz.
‎Dar e important să înțelegem
‎că există oameni ‎care fac lucruri groaznice.
‎Răul există.
‎Jeffrey Dahmer ‎nu doar și-a ucis victimele,
‎ci a și rănit o comunitate.
‎Durerea crimelor a rănit orașul Milwaukee.
‎Am văzut familiile la televizor.
‎Cartierul era unul cunoscut.
‎A fost un caz care a scos la iveală
‎multe probleme rasiale,
‎multe prejudecăți,
‎atât în rândul polițiștilor, ‎cât și al comunității.
‎Dahmer s-a hrănit ‎cu tot ce era ascuns în comunitate
‎și a fost apărat de instituții
‎care trebuiau să-i protejeze ‎pe cei slabi și vulnerabili.
‎I-a vânat ca pe o pradă, ‎iar poliția nu i-a apărat.
‎Tot ce am învățat din asta ‎nu merită suferința acestor familii.
‎Dar să nu aruncăm totul.
‎E important să înțelegem bine,
‎să vorbim despre asta în așa fel ‎încât să dăm demnitate victimelor.
‎Nu ne putem întoarce să reparăm ‎ce s-a întâmplat în 1991
‎sau mai înainte, când a început să ucidă.
‎Ce poți face, totuși,
‎e să pui oamenii să discute ‎despre cele întâmplate,
‎ca să nu cădem în aceeași capcană. ‎Să scoatem totul la iveală…
‎LOCUL FOSTEI CLĂDIRI OXFORD
‎…pentru ca alte crime ‎pe care le vedem zilnic să înceteze.
‎Sărăcia, criminalitatea,
‎faptul că nu ne pasă de cei defavorizați,
‎toate astea i-au creat locul de joacă ‎în care a acționat.
‎Pentru ca asta să nu se mai întâmple,
‎trebuie să abordezi aceste probleme
‎astăzi.
‎Va exista mereu durere, ‎amintirea celor întâmplate.
‎18 IUNIE 1978
‎Vom face mereu scenarii.
‎20 NOIEMBRIE 1987
‎Unde ar fi fost ei acum?
‎Ce viață ar fi dus?
‎25 MARTIE 1989
‎Îți va fi mereu dor.
‎20 MAI 1990
‎2 SEPTEMBRIE 1990
‎Umanizându-i…
‎24 SEPTEMBRIE 1990
‎…pe cei morți e ceva important.
‎17 FEBRUARIE 1991
‎Recunoscând că fiecare din acei tineri…
‎7 APRILIE 1991
‎17 IANUARIE 1988
‎…avea o mamă…
‎24 IUNIE 1990
‎…un tată, surori și frați
‎care-i iubeau și care le duc dorul.
‎27 MARTIE 1988
‎24 MAI 1991
‎Încercau doar să facă
‎ceea ce facem cu toții.
‎30 IUNIE 1991
‎Să supraviețuim.
‎Să trăiască și să se bucure ‎de viața ce le-a fost dată.
‎19 IULIE 1991
‎Au avut o viață
‎pe care o iubeau.
‎5 IULIE 1991
‎15 IULIE 1991
‎Cred că e important să le spunem povestea.
‎Nimeni nu merită să moară așa.
‎27 MAI 1991
‎Subtitrarea: Dan Butuza