Пожежна служба.
Можете вислати швидку на перехрестя 25-ї вулиці та вулиці Стейт?
Що сталося?
Тут повністю голий хлопчик чи чоловік.
Він сильно побитий, люди допомагають йому встати.
На ньому немає одягу. Він сильно поранений.
-Він при тямі? -Ні, задурманений.
Його намагаються привести до тями, але він задурманений.
-Гаразд. -Він встає й одразу падає.
-Перехрестя 25-ї та вулиці Стейт? -Так.
-Гаразд. Добре. -Там односторонній рух.
27 ТРАВНЯ 1991-ГО РОКУ 2:00 НОЧІ
Те, що сталося тієї ночі, важко усвідомити.
На подвір'ї будинку Дамера був голий молодий чоловік.
На ньому не було нічого.
Двоє людей викликали поліцію й пожежників.
Дехто бачив, як у нього з ануса текла кров.
На коліні була подряпина.
І він був чимось задурманений.
Чому цей хлопчик
голий, з кровотечею, задурманений
і знаходиться на вулицях Мілвокі?
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ СЕРІАЛ NETFLIX
У нас був торговельний центр, «Гранд Авеню»,
яким завжди ходив Джеффрі Дамер.
Ми бачили його в ресторанному дворику,
бачили, як він гуляє центром.
Він фотографував людей
і казав:
«Ти схожий на модель. Хочеш сфотографую?»
26 ТРАВНЯ 1991
ЗА 7 ГОДИН ДО ДЗВІНКА НА 911
Дамер сидів і їв піцу з пивом,
коли побачив привабливого молодика —
Конерака Сінтасомфона, що проходив повз.
І він заговорив з ним.
Він запропонував хлопцю 50 доларів, щоб той попозував для фото.
І хлопець погодився піти до квартири Дамера.
У квартирі Дамер дав хлопцю напій
з такою кількістю триазолама, через яку він на якийсь час знепритомнів.
Дамер хотів тримати жертву живою стільки, скільки міг.
Під час моїх з ним розмов
Дамер казав, що хотів когось, хто б повністю підкорявся йому,
хто б завжди залишався з ним.
Кілька разів я намагався свердлити дірки.
І йому теж просвердлив.
Справді?
Так.
Коли?
-До приходу поліції чи після? -Так, до приходу поліції.
Джеффрі розповів про Конерака
та про те, як він вносив зміни та поправки до свого методу,
щоб перетворити Конерака на зомбі,
який би не помирав.
Дамер просвердлив у його черепі дірку,
уприснув соляну кислоту
й чекав, щоб побачити, чи вдалося йому цього разу,
адже інші помирали від ін'єкції.
Наскільки глибоким був отвір?
-До самого мозку. -П'ять-сім сантиметрів?
-Так. -Свердлили до самого мозку?
-Так. -І нічого не витекло?
-Ніякої рідини? -Принаймні я не бачив ніякої рідини.
І крові теж не було.
Конерак насправді міг виконувати обмежений спектр функцій.
Він був загальмований і все таке.
Він не був мертвий. Він говорив.
Я подумав, що зможу тримати його в цьому стані.
Джефф казав йому що робити, і він робив це.
Однак Джефф не взяв до уваги те,
що він може вибігти з квартири.
Дамер пішов за алкоголем. Він пив під час здійснення злочинів.
У цьому випадку він пішов у бар за пивом.
Поки Дамер купував пиво,
Конерак скористався можливістю, вибіг з будинку й побіг вулицею.
Тоді сусідка визирнула у вікно й побачила його.
Вона викликала поліцію.
Поліція прибула,
коли Конерак сидів на місці злочину, закутаний у простирадло.
Поліціянти підійшли, щоб дізнатися, що відбувається.
Вони хотіли допитати Конерака.
Конерак не міг розповісти свою версію того, що відбулося,
його задурманили.
Не було нічого, що вказувало на те,
що Дамер просвердлив йому дірку в голові.
У нього не текла кров з голови.
Коли це відбувалося, підійшов Дамер.
І молоді дівчата втрутилися.
Вони спитали Конерака його ім'я. Він мовчав.
Вони стали між Дамером і Конераком і сказали: «Не лізь».
Дві 18-річні темношкірі дівчини захищали його від Дамера.
Поліція не слухала дівчат.
Поліціянти навіть не записали імен.
Вони казали їм мовчати, погрожували арештом, якщо не замовкнуть.
Дамер сказав: «Він мій хлопець», — і почав тягнути його у квартиру.
Дамер зрозумів, що він білий,
а тому може розповісти свою версію історії.
І я знаю, що він був переконаний:
«Я білий. Мені все зійде з рук».
У Джеффрі завжди була швидка реакція.
Природним для нього було вміння
маніпулювати іншими й виходити зі скрутних ситуацій.
На вулиці знаходився голий чоловік
і видавав звуки.
Поліція вирішила, що він п'яний.
Що вони зробили? Вони не просто покинули його.
Вони відвели його в безпечне місце —
у квартиру, з якої він вийшов.
Вони пішли до квартири.
Конерак сидів на дивані так, ніби це був його дім.
Його речі лежали в невеличкій купці,
акуратно складені десь у вітальні.
Дамер показав поліціянтам фотографії цього хлопця
і сказав, що це його коханець.
Вони сказали: «Ми не арештуймо їх за те, що вони геї.
Цього не буде».
І вони покинули Сінтасомфона на дивані помешкання Дамера
й не оглянули його спальню.
Вони тоді й не здогадувалися, що в спальні Дамера,
просто на ліжку, лежало тіло Тоні Г'юза.
Поліція поїхала й невдовзі
Дамер вприснув ще соляної кислоти
в мозок Конерака Сінтасомфона.
Що йому вкололи?
Конераку? Я заповнив шприц соляною кислотою.
Я знову використав кислоту, але в меншому дозуванні,
але цього було все одно забагато. Друга доза була завеликою.
Одна з дівчат, що намагалися захистити Конерака,
розповіла все мамі — Ґленді Клівленд.
27 ТРАВНЯ 1991-ГО РОКУ 2:31 НОЧІ
-Поліція Мілвокі. -Так…
Тут була патрульна машина номер 50,
яку зупинили раніше вночі. Десь 15 хвилин тому.
-Це був я. -Що сталося?
Моя донька та племінниця
бачили, що відбувалося. Ви щось зробили з цим?
Ні. Це був просто п'яний хлопець іншого хлопця.
Скільки років дитині?
-Це не була дитина. Він дорослий. -Упевнені?
Пані, мені більше нічого казати. Ми про все подбали.
Сінтасомфон помер.
Він помер десь через годину після відбуття поліції.
Конераку Сінтасомфону
було 14 років. Він був однією з наймолодших жертв Дамера.
Якби вони хоч на секунду подумали, що йому загрожує небезпека,
вони б ніколи не відпустили його з Дамером.
Поліціянтам наказали з повагою ставитися до гей-спільноти Мілвокі.
Гадаю, вони думали, що ставилися з повагою
та не розповсюджували гетеросексуальні упередження на ту ситуацію.
Що б там не зробила поліція,
цього було мало.
Багато афроамериканців казали,
що цей хлопець був неповнолітнім,
що він був задурманений.
Кажуть, що вони просто виконували роботу, робили все можливе.
Однак вони зробили набагато менше, ніж мали б зробити.
Якби вони перевірили ім'я, побачили б, що він на пробації
за насилля над лаоським хлопчиком…
СЕКСУАЛЬНЕ НАСИЛЛЯ
…який виявився братом Конерака.
Як таке можливо?
СІМЕЙНА ТРАГЕДІЯ
Сім'я стала ціллю Дамера двічі,
адже він розбещував одного з братів Конерака три роки тому.
Сім'я прибула до США 11 років тому з надіями на краще життя.
Натомість Джеффрі Дамер подарував їм страшне жахіття.
Він казав: «Це здається не просто випадком».
Однак це шокувало Джефа,
коли він почув про це.
Його це приголомшило.
Неймовірно, що ті євразійці були братами. Просто нереально.
Не можу повірити.
-Кажете, це його брат? -Так.
-Знаєте, як його звали? -Ні.
Звісно, ні.
Це жахлива трагедія для сім'ї Сінтасомфонів.
Жертва сексуального насилля
та жертва вбивства. І все в одній сім'ї.
Важко усвідомити, що пережила ця сім'я від рук Джеффрі Дамера.
ТРАВЕНЬ 1991-ГО РОКУ
ЛИПЕНЬ 1991-ГО РОКУ
Після арешту Дамера в липні 1991-го
спільнота розлютилася, коли дізналася,
що Конерака відпустили з Дамером.
Ґленда Клівленд дзвонила в поліцію
знову й знову протягом десь тижня.
Вона сказала: «Моя донька бачила того голого хлопчика».
Вона була впевнена, що над ним здійснили сексуальне насилля.
«МІЛВОКІ СЕНТІНЕЛ»
Коли оприлюднили справу Дамера, я був репортером у «Мілвокі Сентінел».
Дехто хотів поговорити про Дамера, і я сказав: «Я можу».
Дзвонила Ґленда Клівленд.
Вона розповіла, що вони намагалися захистити хлопчика. Поліція не послухала.
Я подзвонив капітану з відділку поліції.
Я очікував, що він заперечуватиме, але ні.
Мені сказали: «Так, справа розслідується».
Як поліція могла віддати хлопчика йому?
Вони віддали хлопця з меншини Дамеру
й повірили словам одного білого, а не п'ятьом темношкірим.
Я визнаю, що поліціянти не змогли…
ФІЛІП АРРЕОЛА НАЧАЛЬНИК ПОЛІЦІЇ
…виконати свій обов'язок згідно з уставом та правилами
мілвокського управління поліції.
Двох поліціянтів — Джона Болсерзака та Джо Ґейбриша,
звільнили з поліції Мілвокі.
В управлінні поліції була буря. Місто розділилося.
Дехто підтримував поліціянтів.
Ми підтримуємо поліцію на всі сто.
НАЙКРАЩІ У СВІТІ
Більша частина білого населення вважає, що в управлінні поліції немає расизму.
Вони підтримують поліцію попри все серйозніші звинувачення.
Особисто я вважаю, що офіцери поліції
рівно ставляться до всіх членів спільноти.
Не думаю, що поліціянти
приймали рішення на основі расової приналежності
та гомофобних поглядів.
Звісно, у ретроспективі поліціянти помилилися,
але Дамер надурив багато людей.
І тієї ночі він надурив і поліціянтів.
І я впевнений, що ті поліціянти
купу разів ставили під питання свої дії.
МИ ПІДТРИМУЄМО ПОЛІЦІЮ, А ВИ? ПІДТРИМАЙМО ЇХ!
Люди вказували на радіопередачу між поліціянтами
якраз після контакту.
П'яного голого азійського чоловіка
повернули його тверезому хлопцю.
Секунду. Моєму партнерові вибирають бліх у відділку.
Чути, як поліціянти сміються.
Вони насміхалися з них.
Усе зводиться до того, як ми сприймаємо гомосексуальність.
Геї ставали основною ціллю насмішок.
Але згодом поліціянти звернулися до окружного суду з оскарженням звільнення.
Суд підтримав їх
і відновив на посаді з виплатою компенсації.
ДЖОН БОЛСЕРЗАК ХОРОШИЙ ЧОЛОВІК
Справа Конерака Сінтасомфона
привернула купу уваги до Мілвокі.
Це багато казало людям про їхню спільноту.
Це багато казало про захист з боку поліції, який їм пропонували.
Це був страшний епізод.
ЛИПЕНЬ 1991-ГО РОКУ
ЧЕРВЕНЬ 1991-ГО РОКУ
Після вбивства лаоського хлопчика
у квартирі Дамера накопичувалися тіла.
Дамер після цього вбив ще чотирьох людей.
Спочатку між вбивствами було дев'ять років.
Тоді кілька місяців. Після вбивства Конерака — тижні.
За годину до походу на роботу,
я намагався вирішити, мені його задушити
чи залишити на ніч живим.
Я обрав друге й прогуляв роботу.
І в неділю мене звільнили.
Це запустило ефект доміно.
Перша плитка почала ланцюжок реакцій.
«ОКСФОРД АПАРТМЕНТС»
Він почав більше пити
й стан його погіршувався.
Я помітив, що вже не бачу його так часто,
як до того, як він втратив роботу.
Я ходив і стукав до нього, щоб перевірити, чи в нормі він,
і я помітив, що дверне вічко темнішало.
А тоді знову світлішало.
Я знав, що він підходив до дверей і бачив мене.
Він знав, що це я стукаю йому у двері,
й не відчиняв мені їх.
Тож я прийшов до висновку,
що він не хоче мене бачити.
Тому я йшов.
Кілька лікарів казали, що він точно алкоголік.
Що в нього схильність до залежностей.
Гадаю, у нього була така ж залежність від убивств.
Залежність усе набирала масштабів,
і йому потрібно було все більше вбивств.
Він дійшов до того,
що постійно мусив іти
й шукати нову жертву,
навіть не позбувшись тіл тих, кого він уже вбив.
Коли я розчленовував його у ванні,
я не встиг зробити це за ніч.
Я занадто поспішав.
Він так занурився в цю справу,
що більше не слідкував за квартирою.
Він мився в душі, а у ванні лежали два тіла.
Я спитала: «Чому ви не позбувалися тіл перед новим вбивством?»
Він каже: «Мені потрібне було збудження».
Було важливо не засуджувати його
та не доводити до стану, у якому він не схоче говорити.
Але вислуховувати жахливі деталі від Джеффрі Дамера
було важко.
-Це збуджувало вас? -Так.
Мене збуджували нутрощі.
І з часом це переросло
не просто в заняття сексом з трупом,
а в розтин тіла
та заняття сексом прямо там
з нутрощами людини.
Були випадки, коли важко було слухати його
й вдавати, що це ніяк на мене не впливає.
Я якось майже попався,
адже запах почав турбувати сусідів.
Однієї ночі я собі спав
і десь о 2:30 ночі мене розбудив жахливий запах.
Я відчинив двері
й побачив туман.
Ви бачили фільми жахів, де герой на кладовищі,
і там здіймається така штука. Оце я бачив.
Я зачинив двері,
узяв рушник і затулив прогалину під дверима.
Тоді повернувся до ліжка.
Коли я прокинувся, я розповів дружині, Пем, про запах,
і вона сказала: «Сьогодні я дізнаюся, звідки він узявся».
Потім вона сказала:
«Я нюхала дверні ручки.
Запах іде з квартири Джеффа».
Вона взяла шезлонг, відкрила двері нашої квартири, сіла
й почала чекати, поки прийде Джефф.
Коли він прийшов, вона заявила йому про запах.
Він сказав, що його холодильник зламався
і там зіпсувалося м'ясо.
Я запитав його:
«Хіба в тебе немає гарантії на нього? Коли ти його купив?»
Вони приходили розпитувати?
-Так. -І що сталося?
Я сказав, що холодильник зламався.
Він використовував різні способи, щоб залишити щось від чоловіків,
яких він вважав привабливими.
Він фотографував їх,
коли вони були непритомні або мертві,
відділяв частини їхніх тіл, щоб зберігати їх.
І в результаті все дійшло до канібалізму.
Ви вибирали, що залишите собі? Як ви вибирали?
Залишав найм'ясистіші частини.
Частини з найменшою кількістю жиру.
-Біцепси, стегна, литки? -Так.
Поїдання жертв — частина спотвореного мислення, що розвинулася,
коли пан Дамер перестав вірити, що зможе боротися з потягом убивати.
УБИВСТВА ЗАКІНЧУВАЛИСЯ КАНІБАЛІЗМОМ
Він подумував з'їсти різні частини тіла включно з серцем.
То ви виймали серце й печінку
й зберігали їх разом зі стегном.
А що робили з рештою тіла?
Я зберігав десь 23 кілограми. Решту викидав.
Скільки кілограмів, гадаєте, ви з'їли?
Загалом десь
чотири з половиною.
Він навіть пив людську кров,
адже його спотворене мислення підказувало йому, що так він поєднається
з кров'ю людей, яких поїдав.
Він думав: «Якщо я поглину їхні душі,
вони якось продовжать жити в мені».
Якби хтось поглянув у холодильник, подумав би, що ви закупилися м'ясом.
Воно було таким самим, як м'ясо з супермаркету.
Я заморожував його.
Десь на місяць.
Може, менше. На пару тижнів.
Боже мій. Я гадки не мав,
що це відбувалося прямо навпроти моєї квартири.
Усі в будинку почувалися обманутими.
Ми розуміли, що Джеффрі Дамер надурив нас.
КІЛЬКІСТЬ ТІЛ МОЖЕ СКЛАДАТИ 12
Дуже важко
прив'язатися до когось,
а потім з'ясувати, що він увесь час обманював вас.
Я думав, що він мій друг.
Сьогодні люди, що проживають у тій будівлі та районі шоковані.
Вони не можуть повірити,
що злочин такого масштабу відбувався в них по сусідству.
Історія Джеффрі Дамера підняла расове питання:
більшість жертв були темношкірими
й сталося все в районі, населеному здебільшого темношкірими.
Расизм зіграв ключову роль, адже є спільна деталь.
Окрім занять сексом з трупом та кількості,
існує закономірність у тому, що це все були темношкірі молоді хлопці.
У Дамера ідеальною жертвою був міцний темношкірий чоловік,
однак першими двома жертвами були білі.
Його жертвами були латиноамериканці, азійці.
Його тягнуло до людей іншого кольору. Він не ненавидів їх.
Він хотів інтимних зв'язків з людиною, до якої його вабило.
Не знаю, про що думав Дамер.
УБИВСТВО: ЕДВАРД СМІТ
Чи був він расистом? Байдуже.
Він убивав темношкірих.
Людей іншого кольору.
Убивав геїв.
Я вважаю, важливо те, що він взагалі убив
купу людей, які мали б зараз жити.
23 СЕРПНЯ 1991-ГО РОКУ
30 СІЧНЯ 1992-ГО РОКУ
З сьогоднішніми технологіями трансляція суду за секунди
відправиться космосом до інших країн.
В Англії часто кажуть, що Джеффрі Дамер
зробив так, щоб Мілвокі знали не лише за пиво.
Тепер місто відоме ще й убивцями.
Дамер зізнався у вбивстві 17 людей.
Дамер визнав себе винним.
Тепер варто було з'ясувати, він осудний чи неосудний.
У його зізнанні сказано: «Я вбивав, але я божевільний».
Суд був великою подією.
Він привернув увагу купи репортерів, там були члени сімей.
Настав час великого шоу.
Обвинувачення представляв окружний прокурор Майкл Маккен.
Джеррі Бойл був адвокатом Дамера
та найактивнішим його захисником у суді.
Я знав, що буде важко.
Я досі пам'ятаю, як то було — сидіти з іншими репортерами в суді,
коли ми чекали на першу появу Дамера в залі суду.
Ми тоді вперше мали побачити його наживо.
Ми очікували побачити когось, на зразок Чарльза Менсона,
але Дамер був гарним чоловіком.
Він сидів тихо.
Він не мав вигляду серійного вбивці.
Гадаю, батько Дамера сподівався,
що люди розуміли, що його син чинив так
через психічне захворювання.
Лайонел сподівався, що суд зможе допомогти Джеффрі.
Усім встати.
Окружний суд номер 33 округу Мілвокі починає засідання
на чолі з Його честю Лоренсом С. Ґремом.
Захист мав довести, що Дамер божевільний.
Під час заяви про неосудність починає захист.
Це відрізняється від типового тягарю доказування.
Я приймаю відповідальність довести вам,
що цей чоловік не злий.
Цей чоловік хворий.
Моїм обов'язком та ціллю було довести,
що він не контролював себе, вчиняючи ці злочини.
Коли він убивав когось, він страждав від психічної хвороби.
Ось що я бачу в Джефрі Дамері
як у людині.
Він живе фантазіями, накачує інших наркотиками,
зберігає черепи в шафі, канібал,
має сексуальні пориви, свердлить голови, некрофіл.
З точки зору звичайної людини
він був божевільним. Він канібал і серійний убивця.
Але за кримінальними стандартами неосудності
чи дійсно він неосудний?
Чи підпадає він під визначення? Питання було відкритим.
За законом людину можна визнати неосудною,
якщо вона страждає від психічної хвороби чи дефекту
та не спроможна зрозуміти, що правильно, а що неправильно.
Або ж вона не може контролювати поведінку відповідно до закону.
Я поїхав до Чикаго й покликав лікаря Вольсторма взяти участь у справі.
Структура особистості підзахисного,
його основний спосіб усвідомлення світу та себе
підпадає під діагноз:
шизофренія та межовий розлад особистості.
Що це означає?
Люди з таким діагнозом намагаються уникнути того, щоб їх покинули.
У цьому випадку
ми маємо найбільш екстремальний прояв таких намагань.
Дамер не хотів, щоб люди йшли від нього.
Вони мали лишатися.
Небажання бути покинутим, гадаю, частково пов'язане з тим,
чому він зберігав частини тіл жертв.
Він зберігав кістки, зберігав черепи,
зберігав руки.
Джефф сказав, що вони для вівтаря.
У мене був п'єдестал.
Чорний п'єдестал.
На ньому була кругла чорна верхівка,
навколо якої та на яку я ставив черепи.
Це було нагадуванням про…
людей. Пам'ятка про кожного з них.
Так, це був мій власний світ.
У мене був повний контроль.
Я хотів мати повний контроль.
До речі,
цей малюнок намалював він.
ПОФАРБОВАНІ СКЕЛЕТИ ТА ЧЕРЕПИ
ЧОРНИЙ СТІЛ ПАХОЩІ
Як ви можете бачити,
він підписав його знизу.
Залишаючи черепи та будуючи цей вівтар ви відчували, що після завершення
ви почувалися б менш самотнім?
Ніби у вас з'явилися партнери?
Гадаю, так. Так я думав.
Джеффрі будував вівтар, щоб задовольнити бажання мати контроль.
І кожна риса кожної людини
ставала частиною його життя.
У нього було химерне марення того,
що якщо він збере черепи та кістки жертв
та створить центр сили,
він зможе отримати особливі можливості.
Ми хотіли довести його неосудність.
Тут він втратив контроль.
Ми хотіли показати,
що він більше не міг мислити раціонально.
Я вважаю, що він хворів. У нього була некрофілія.
Дуже рідкісний та небезпечний психічний стан.
Це була людина з жахливим психічним розладом,
яка тяжко боролася з тим,
щоб розлад не дозволив їй шкодити іншим людям.
Він, очевидно, не впорався. На мою думку,
пан Дамер не був спроможний підлаштовувати поведінку до вимог закону.
І, гадаю, він підпадав під вимоги закону
щодо неосудності. І я досі в це вірю.
До мене звернулися з офісу окружного прокурора
з проханням оцінити Дамера.
Під час кожного вбивства
він мав можливість не вбивати людину.
Ніяка сила не примушувала його вбивати.
Він просто хотів
проводити більше часу з жертвами.
Якби жертва погодилася залишитися з ним,
він би нікого не вбивав.
Це вказує на те, що він контролював свою поведінку.
Я не думав, що Дамер мав психічне захворювання або якийсь розлад.
Чи знав він, що це погано?
Я впевнений, що він розумів, що чинить неправильно.
Тоді він казав, що розуміє, що чинить неправильно.
Щодо кожного вбивства.
Щодо кожного приписаного вбивства він вживав заходів,
щоб уникнути покарання.
Включно з виставленням несправжніх камер спостереження,
щоб люди не проникали у квартиру, поки він на роботі.
Він позбувався доказів.
Він затуляв штори, коли розчленовував жертв.
І багато інших способів залишитися непоміченим.
І щоб вбити,
він придушував небажання убивати алкоголем.
Усі психіатри погодилися, що він був алкоголіком та некрофілом.
Погодилися, що він знав, що це погано, але вважали, що він міг контролювати себе.
Для мене суд був дуже стресовим.
Я сиділа поряд з Джеффом.
Коли в нього були питання, він питав мене.
Венді Петрікус зіграла ключову роль у пом'якшенні образу Дамера.
Поряд з молодою пані Джеффрі Дамер мав не такий загрозливий вигляд.
І це було частиною плану, щоб показати присяжним,
що Джеффрі Дамер був не таким монстром, яким його вважали.
У мене були проблеми під час захисту Дамера.
Різні люди надсилали мені смертельні погрози.
Був лише один раз, коли я відчула, що погрози стали реальними.
Однієї ночі, коли я гуляла, членкиня сім'ї однієї з жертв
прийшла за мною з більярдним києм, бо я захищала Джеффа.
Я кажу: «Ви розумієте, що це моя робота. Я не вбивала вашого брата».
Вона не могла або не хотіла розуміти різниці між двома речами.
Вона просто прийшла за мною.
Через це я більше переживала на суді
та навіть почала безвилазно сидіти вдома.
Батько та мачуха Дамера щодня приходили на суд.
І суд сильно вплинув на них.
Лікар стояв і цитував зізнання Дамера,
і це була найжахливіша інформація.
Це було видно за реакцією батька.
Лайонел Дамер сидів з Шарі — його другою дружиною.
Він сидів поза сином і залишався там.
ОСУДНИЙ? НЕОСУДНИЙ?
Суд тривав два тижні.
Він себе не контролює.
Він не міг зупинитися.
Він був потягом без гальм,
що мчав дорогою безумства.
Річ не в осудності чи неосудності.
Річ у тому, чи зміг він довести, що є неосудним.
Якщо ні, відповідь — ні.
Можете не доводити, що він осудний.
Вас і не просили довести, що він осудний.
Ви маєте визначити,
чи зміг він довести свою неосудність.
Ось суть питання.
Вислухавши всі свідчення, присяжні пішли обговорювати рішення.
Дамер непідсудний через психічну хворобу?
Це мають вирішити присяжні.
Присяжні та й загалом люди стурбовані,
що в разі визнання людини неосудною
та направлення її до психлікарні, вона вийде й знову зашкодить людям.
Навіть якщо вас успішно вилікували в психіатричній лікарні,
суд має допустити вас до суспільного життя.
У справі пана Дамера я вважаю малоймовірним те,
що суд затвердив би його допуск до суспільства.
Важко здогадатися, яким буде вирок суду.
Його визнають неосудним.
Гадаю, його визнають осудним.
Що вирішать судді?
Без поняття.
У п'ятницю присяжні почали обговорення,
а повернулися пізно в суботу.
Вони зважили всі докази. І були непохитні у своєму рішенні.
У залі суду, де панувала тиша, присяжні винесли вердикт
щодо одного з найжахливіших та найрезонансніших судів за вбивство
в сучасній історії.
Вердикт: Дамер контролював себе,
коли вбивав і розчленовував хлопців
у моторошних пошуках партнера для сексуального задоволення.
Це мене непокоїло.
Якщо чоловік, одержимий сексом з трупами,
якщо чоловік, що свердлив дірки в черепах людей,
щоб перетворити їх на зомбі,
не має психічного розладу,
тоді я не знаю, що таке психічний розлад.
Скільки людей комусь потрібно з'їсти,
щоб його почали вважати психічно хворим?
Я протягом 38 років працював прокурором.
І я не відчуваю піднесення.
Сімнадцять людей загинуло.
Зруйновано сімнадцять сімей.
Немає чому радіти.
Однак я був би приголомшений, якби присяжні визнали його неосудним.
Дамер ніяк не відреагував на це рішення.
Узагалі ніяк.
Узагалі.
Пані Дамер, маєте що сказати?
Ні.
-Пане Дамер? -Ні.
Ми намагалися поговорити з бабусею Дамера — Кетрін,
але на її дверях була записка,
у якій сказано, що вона слабка й не хоче говорити про справу.
Вердикт не сильно здивував мене.
Але думаю, що він мав психічний розлад і потребував допомоги.
17 ЛЮТОГО 1992-ГО РОКУ
Сім'ї жертв заплакали з полегшенням,
адже знають, що Дамера посадять до в'язниці,
а не відправлять до лікарні.
Справа Джеффрі Дамера підходить до закриття,
адже сьогодні зранку йому винесуть вирок у суді.
Як проходитиме винесення вироку?
Спочатку говоритимуть сім'ї.
Кожна сім'я має можливість висловитися в суді
щодо шкоди, яку злочин приніс сім'ї.
Думаю, ми побачимо дуже емоційні заяви сімей.
Я матір Ентоні Лі Сірса.
І я просто хочу знати…
МЕРІЛІН СІРС МАТИ ТОНІ СІРСА
…чому це мав бути мій син?
Хочу подякувати присяжним. Хочу подякувати судді.
Заберіть цього чоловіка з вулиць.
Я хочу сказати Джеффрі Дамеру, що він не розуміє того болю…
ШИРЛІ Г'ЮЗ МАТІР ЕНТОНІ Г'ЮЗА
…відчуття втрати й стану, який він приніс нашій сім'ї.
Я не хочу, щоб моя мама коли-небудь ще раз таке переживала.
Ніколи, Джеффрі.
Джеффрі, я тебе ненавиджу, виродку!
Ненавиджу тебе!
Джеффрі не контролює себе!
Не зв'язуйся зі мною! Я вб'ю тебе, чорт забирай!
Поглянь на мене, виродку!
-Я б вбила тебе! -Перерва.
Я вб'ю тебе, виродку!
Вона пішла залою суду, з наміром, як мені здалося, атакувати його.
Він був спокійним. Урівноваженим.
Я думав, він підскочить. Але ні.
Він просто сидів. Так стрес впливає на Дамера.
Суддя спитав: «Джеффрі, ви хочете щось сказати
перед винесенням вироку?»
Я не намагався уникнути покарання.
Чесно кажучи, я бажав собі смерті.
У мене не було ненависті.
Я знав, що я хворий, злий або і те, і інше.
Я думаю, що був хворий.
Я повністю визнаю свою провину.
Я скривдив багатьох.
Я скривдив маму тата та мачуху.
Я дуже сильно їх люблю.
Сподіваюся, вони знайдуть спокій, якого шукав я.
Суддя виніс найсуворіший вирок для штату,
у якому не було смертної кари.
Дамера засудили до 15 довічних ув'язнень.
Так!
Нарешті сім'ї отримали першу радісну новину
від моменту, коли вони дізналися про Дамера і його вчинки.
Життя продовжується.
Може, мій досвід з цієї трагедії допоможе комусь іншому.
І я дякую Богові за цей вердикт.
Дамер ідентифікував фото Стівена, і його запитали, чому він такий впевнений?
Він сказав: «Першого завжди пам'ятаєш».
Ми теж пам'ятаємо нашу першу дитину.
Після його смерті ми не забували Стіва.
С. ГІКС ПОМЕР 18 ЧЕРВНЯ 1978
Сім'ї нарешті видихнули з полегшенням,
бо роками хотіли дізнатися, що сталося з його сином?
Це сумне полегшення,
але полегшення.
ВИПРАВНА КОЛОНІЯ ОКРУГУ КОЛУМБІЯ
Дамера направили до Колумбійської окружної колонії.
Я не знаю тюремних систем. Я уявляю собі якесь похмуре місце.
Я думав, що у в'язниці
мені дозволять вирощувати якусь рослину.
Я завжди цікавився вирощуванням рослин.
У мене у квартирі вони були.
У тюрмі стежили, щоб він не здійснив самогубство,
тож посадили його в окрему камеру, а не в загальну.
Він спитав: «Чого мені очікувати?»
Я кажу: «Є багато різних занять.
Ви казали, що читали Біблію
й хотіли повернутися до неї».
Він відкрито намагався
спокутувати провину перед Богом.
ЛЮТИЙ 1992-ГО РОКУ
КВІТЕНЬ 1994-ГО РОКУ
У 1994-му мені подзвонив священник з Мілвокі
й сказав, що в'язень хоче хреститися.
Він сказав: «Краще присядь. Його звати Джеффрі Дамер».
Я хвилювався перед зустріччю з ним.
Я ніколи не був у в'язниці. Я ніколи не бачив убивцю.
Я тоді думав:
«Я в одній кімнаті з тим, хто вбив купу молодиків».
Я поглянув на його руки.
Його руки були меншими за мої.
Цими руками він душив чоловіків.
І все ж я говорив з ним, ніби ми звичайні люди.
Я сказав: «Так, я похрещу вас».
Це принесло йому неабияке полегшення.
Каже: «Я боявся що ви скажете, що я занадто злий,
занадто жахливий та жорстокий для хрещення».
Джеффа привели.
Я опустив його голову під воду,
і коли він підняв її, я сказав: «Вітаю в божій сім'ї».
У день його хрещення
стратили Джона Вейна Гейсі.
ЩЕ 6 ЖЕРТВ ПРИПИСАНО ГЕЙСІ
Тоді було повне сонячне затемнення.
Дехто намагався приписати цьому якийсь містичний символізм.
Відтоді я зустрічався з ним раз на місяць. На годину.
Він хотів більше дізнатися
про що взагалі його релігія. Далі ми зустрічались щотижня.
Джеффрі Дамер живе в цій будівлі.
Карцер номер два.
У нього є робота — мити та підмітати підлогу.
У в'язниці сподіваються, що він зможе доєднатися до інших в'язнів.
Востаннє я бачив його за день до Дня подяки.
Він дав мені картку з підкресленим словом друг.
Це означало, що він уперше почав розуміти,
що таке дружба.
Після року ув'язнення я пішла його провідати.
Він сказав: «Я більше не можу. Я не витримаю ізоляції».
Каже: «Я не в змозі взаємодіяти з людьми,
а це гірше, ніж смерть».
Він сказав: «Я попрошу перевести мене до звичайних в'язнів».
Кажу: «Джеффрі, ні. Вас швидко вб'ють.
Адже кожен мав радикальні,
дуже радикальні погляди
стосовно ваших дій.
МІЛВОКСЬКА РІЗАНИНА
Нам не потрібні нові жертви».
Венді, чесно. Я не думаю, що зможу далі зберігати спокій.
Точно не зможу.
Адже мені завжди потрібна була стимуляція. Ментальна стимуляція.
У мене немає того терпіння, яке повинне бути.
Того дня мені важко було йти.
Я сказала: «Не робіть цього.
Ви не виживете».
КВІТЕНЬ 1994-ГО РОКУ
28 ЛИСТОПАДА 1994-ГО РОКУ
У листопаді 1994-го він був на виправних роботах у в'язниці.
Його й чоловіка, на ім'я Джессі Андерсон
призначили прибирати роздягальні в спортзалі.
Крістофер Скарвер, якого ми засудили за вбивство
багато років тому, теж працював там.
Він взяв гантелю з тренажерного залу
та вдарив Дамера нею по голові.
У в'язниці повідомили,
що Дамер не пручався.
Іронія в тому, що коли Дамер уперше вбив когось,
він скористався важким спортивним спорядженням,
щоб вбити Стівена Гікса.
І коло замкнулося.
Коли його вбили, він пробув у загальному режимі рік.
Дивовижно, що він так довго прожив.
В'ЯЗЕНЬ УБИВ ДАМЕРА
З нами батько Дамера.
Ви сказали, що були на роботі,
коли ваша дружина повідомила про травму сина.
Що сталося далі?
Вона подзвонила й сповістила цю новину.
Що Джефф помер десь о десятій ранку.
Я не міг повірити в це. Я…
Я плакав, мене трясло.
Я була засмучена.
Не можна не зблизитися з тим,
з ким проводиш стільки днів, тижнів та місяців.
Дехто підозрював, що керівництво в'язниці вирішило, що Дамера потрібно стратити,
і губернатор, дуже мудро,
одразу наказав провести розслідування.
У цій в'язниці десь три дюжини відеомоніторів, механічні сталеві двері,
і все ж якимось чином 25-річний Крістофер Скарвер
схоже зміг обманути просунуту систему безпеки.
Один пішов говорити по телефону, інший слухав музику.
Дивно, що нікого не було поряд.
Я працював у в'язниці.
Ми спостерігали за ними у ванні, за їжею та під час сну.
Ми спостерігали за ними в туалеті.
Де б вони не були, там були й ми.
Дамер був, певно, найвідомішими в'язнем у Західній півкулі.
Як такого відомого в'язня могли стратити у в'язниці?
Комісія провела розслідування та постановила, що злочину не було.
Не було ніякої змови, свої не хотіли позбутися Дамера.
Про нього дбали добре й чесно.
ДЖОЙС ДАМЕР БІОЛОГІЧНА МАТІР ДАМЕРА
Його охороняли. Урахували потенційні загрози.
Керівництво не винне.
Джефф, хоча й був убивцею,
не зміг захистити себе.
Я не радів, коли його вбили.
Розумію, чому дехто радів, але я відчував лише сум.
Сумна історія з сумним кінцем.
Джеффрі Дамер був складною людиною.
Він був дуже чутливим,
почувався бездушним, пустим.
Ви думали про те, що вбивати когось настільки гарного,
поки він досі живий — марнотратство?
Так, думав.
Мені було дуже шкода…
що я не міг тримати їх живими довше,
але я не знав іншого способу змусити їх залишитися й контролювати їх.
У мене не було вибору.
Ви щось відчували?
Я відчував
сильний жаль.
Не думаю, що Джеффрі знайшов
хорошу відповідь на питання,
чому він робив усе те, що робив.
Він казав: «Якби хоч один з лікарів, з якими я говорю,
міг дати відповідь на питання чому.
Я хотів би дізнатися».
Але після його смерті він вже не дізнається цього.
Можна з легкістю сказати, що він злий монстр.
«Чому він це зробив?» «Бо він злий». «Чому?» «Бо зробив це».
Це ярлик, що маскується під відповідь.
Були ще речі, які я хотіла дізнатися про нього,
речі, про які хотіла поговорити.
Люди втратили можливість вивчити,
що змусило його перемкнутись.
Він робив неймовірно жахливі речі,
але якщо він дійсно не міг контролювати себе,
нумо дізнаймося чому. Може, зможемо навчитися чогось.
Джеффрі Дамеру було байдуже.
Він не вмів співчувати.
Йому було їх не жаль.
«СПОДІВАЮСЬ, БОГ ПРОБАЧИТЬ МЕНІ»
Наскільки я знаю, йому ніколи не було шкода людей,
яким він завдав болю.
Жертви Дамера отримали доволі малу компенсацію.
Члени родини, що вижили,
отримали дуже малу компенсацію за свої втрати.
Залишились лише речі Дамера, які можна було винести з його квартири.
Тоді суддя наказав віддати речі Дамера, у тому числі й знаряддя вбивства,
тому, хто найбільше заплатить.
Вторговані кошти розподілять між сім'ями жертв.
Заради жертв один філантроп викупив усе майно Дамера.
Мілвокський бізнесмен — Джо Зілбер,
вирішив викупити все й знищити.
Зілбер звернувся до бізнесменів, політиків
та видатних жителів Мілвокі.
Вони зібрали 400000 доларів та викупили всі речі.
Вони не хотіли, щоб відбулася ситуація,
коли ці жахливі предмети
потрапили б на публічний аукціон,
де їх би виставили на показ жителям усього світу.
Речі завантажили в сміттєвоз
та відвезли на неназване звалище
в штаті Іллінойс.
Заради кількох годин сексуального задоволення він убивав людей,
що не зробили йому нічого поганого та до яких він не відчував ненависті.
Він убивав їх.
У цьому трагедія.
Сподіваюся, світ забуде про Дамера,
який відправиться на звалище історії.
Усі жителі «Оксфорд Апартментс»
зібралися, щоб вирішити, що робити далі.
Ми вирішили, що більше не хочемо там жити.
Я зітхну з полегшенням,
якщо дізнаюся, що всі, хто помер тут,
що їхні тіла та душі спочиватимуть у мирі.
Цей будинок знесуть,
і люди сподіваються, що разом з ним зникнуть трагічні спогади.
Те, що люди називають символом болю та жорстокості,
більше не турбуватиме жителів Мілвокі
та сімей жертв Джеффрі Дамера.
Я розумію, що жителі Мілвокі хочуть забути цю справу.
Але важливо розуміти, що існують люди,
які здатні на жахливі речі.
Зло існує.
Джеффрі Дамер не лише вбивав жертв,
але й нашкодив суспільству.
Біль від убивств Джеффрі Дамера нашкодив жителям Мілвокі.
Ми бачили сім'ї жертв по телевізору.
Ми знали район, у якому вони жили.
Ця справа викрила
купу проблем з расизмом
та купу упереджень
в управлінні поліції та в мілвокській громаді.
Дамера годувала непомітна сторона нашого суспільства,
його захищали установи,
які мали захищати найслабших та найвразливіших людей.
Він полював на них, і поліція їх не захистила.
Те, що ми вчимося, не варте страждань цих сімей.
Не змарнуймо цього.
Важливо виправити все,
говорити про все так, щоб не спаплюжити гордість жертв.
Ми не можемо виправити того, що сталося у 1991-му та те,
що сталося до того, як Дамер почав убивати.
Але можна
продовжувати говорити про це,
щоб не повторити схожих помилок і пролити світло на них,
щоб запобігти або зменшити кількість злочинів, які ми бачимо щодня.
Бідність, висока злочинність,
зневажливе ставлення до тих, хто живе в скруті —
усе це підготувало основу для його діяльності.
Щоб запобігти повторенню такого,
потрібно розбиратися з проблемами
вже сьогодні.
Назавжди залишиться біль та пам'ять про ті події.
Завжди будуть питання: «А якби…»
Ким би вони були зараз?
Яке б життя вони мали? Цих людей завжди не вистачатиме.
РЕЙМОНД «КЕШ ДІ» СМІТ 20 ТРАВНЯ 1990-ГО
Виставляти в кращому світлі людей,
які втратили життя, важливо.
Визнання того, що в кожного з цих молодих чоловіків
була мама,
тато,
сестри та брати,
що люблять їх та досі сумують за ними.
РІЧАРД ГЕРРЕРО 27 БЕРЕЗНЯ 1988-ГО РОКУ
Вони намагалися просто робити те,
що ми всі робимо.
Вижити.
Жити та насолоджуватися життям, яке їм подарували.
У них було життя,
яке вони любили.
Гадаю, важливо розповісти їхню історію.
Ніхто не заслуговує на таку смерть.
ПАМ'ЯТІ:
СТІВЕНА ГІКСА СТІВЕНА ТУМІ
ДЖЕЙМСА ДОКСТЕЙТОРА РІЧАРДА ГЕРРЕРО
ЕНТОНІ СІРСА РЕЙМОНДА СМІТА
ЕДВАРДА СМІТА ЕРНЕСТА МІЛЛЕРА
ДЕВІДА ТОМАСА КУРТІСА СТРОТЕРА
ЕРРОЛА ЛІНДСІ ЕНТОНІ Г'ЮЗА
КОНЕРАКА СІНТАСОМФОНА МЕТА ТЕРНЕРА
ДЖЕРЕМАЇ ВАЙНБЕРГА ОЛІВЕРА ЛЕЙСІ, ДЖОЗЕФА БРЕЙДГОФТА
Переклад субтитрів: Дмитро Коваль