Downloaded from YTS.MX
VELKOMMEN TIL WASHINGTON
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den store Capitol-bygning har huset kongressen siden år 1800.
Her samles USA's kongres for at lave landets love.
Kongressen godkendte den 19. ændring, der gav kvinder stemmeret.
Formand Gillett underskrev lovforslaget...
Den 7. december 1941. En dato, som vil leve i skændsel.
...tjene deres land og frihedens sag,
hjælpe andre nationer med at styrke deres uafhængighed,
og afhjælpe det sociale kaos, som kommunismen altid har trivedes i.
Det er forkert, dødsens forkert, at nægte nogen
af sine amerikanske medborgere retten til at stemme i dette land.
PRÆSIDENT LYNDON JOHNSON 15. MARTS 1965
I mange menneskers øjne er denne ceremoni hvert fjerde år,
vi accepterer som normal, intet mindre end et mirakel.
Medlemmer af Kongressen, USA's præsident.
Spørgsmålet om sundhedspleje. Jeg er ikke den første, der tager sagen op,
men jeg er fast besluttet på at være den sidste.
Sammen vil vi gøre USA stort igen.
Tak. Gud velsigne jer, og Gud velsigne USA.
Donald Trump, USA's 45. præsident, vil blive nægtet en ny periode.
Trump-kampagnen fremfører juridiske protester i flere stater,
men vejen er klar for den nyvalgte præsident.
DEN 6. JANUAR
Onsdag den 6. januar 2021. Om lidt på America In The Morning...
Politiet i Washington har anholdt seks personer
forud for dagens pro-Trump valgmøder.
Kongressen skal mødes i dag for at opgøre valgresultatet
og bekræfte Joe Bidens sejr.
En meget smitsom variant af corona har nu spredt sig til fem stater,
men det er stadig svært at skaffe vacciner.
Om morgenen den 6. januar går jeg udenfor og venter
på min stabschef, som henter mig på vej derned.
Vi kører derned, og vi ser folk vandre rundt
med masser af Trump-flag og foruroligende konføderationsflag.
Der var en stor gruppe af Trump-tilhængere.
Vi holdt ved et stoplys, og der er en fyr i bilen ved siden af os...
Og fyren har rullet vinduerne ned,
og han spiller en sang for fuld drøn,
sangen "F... Donald Trump", og han griner.
Nogle folk i gruppen begyndte at råbe ad ham og også ad os,
og de sagde: ''Vi tager alt tilbage, folkens. Trump vandt."
Og så, mens vi kører væk, er der en, der giver os fingeren.
Så det er ikke et godt varsel.
KYLE RITTENHOUSE GJORDE IKKE NOGET GALT
USA! USA!
Jeg er en uafhængig filmskaber.
Jeg har tørklæde på og min typiske cowboyhat, I ved?
Den er det helt essentielle stykke beklædning i min garderobe,
som gør det muligt for mig at passe ind.
Jeg har et stort kamera, og jeg er sort,
så jeg skiller mig alligevel ud.
Når jeg siger "præsident", siger I "Trump"!
Der er alle de typiske flag med "Don't tread on me",
og "Antisocialisme" og "Fuck Joe Biden".
Der er en ansigtsløs figur i tjære og fjer med en guillotine.
Næsten alle her repræsenterer den hårde kerne af Trump-folk.
De mennesker tager fri fra arbejde.
De mennesker flyver fra alle dele af landet for at høre Trump tale.
Jeg begynder at klemme mig gennem mængden og får nogle smil.
Jeg får ikke så mange aggressive blikke,
og der er en kvinde, der går gennem mængden,
og hun hvisker ikke engang, men siger bare:
''Vi stormer Capitol-bygningen bagefter."
"Vi stormer Capitol bagefter. Vær klar."
Så snart Trump er færdig, stormer vi Capitol-bygningen.
Sig det videre.
Vi er stærke i flok. Vi er kommet for at beskytte vores republik.
Det bliver det værd.
Marchér mod Kongressen, lige efter Trumps tale.
Og så går Trump på.
Mine damer og herrer,
byd velkommen til USA's 45. præsident:
Præsident Donald J. Trump.
Vi er samlet i hjertet af vores nations hovedstad
af en meget, meget grundlæggende og enkel grund:
At redde vores demokrati.
Og for at bruge et yndlingsudtryk, som alle jer har fundet på,
vil vi stoppe tyveriet.
Jeg besluttede at komme tidligt.
Mit job i dag er at repræsentere Michigan.
Vi har en organiseret indsats, som vi ved omfatter en masse republikanere,
der vil forsøge at forhindre valget i at blive godkendt,
og det er årsagen til vores ængstelse.
Alt, hvad vicepræsident Pence skal gøre,
er at sende det tilbage til staterne for at få det bekræftet igen,
og så bliver vi præsident, og I er de lykkeligste mennesker.
Vi havde set utallige rapporter om,
at præsidenten forsøgte at overbevise Pence om at bestemme,
hvilke stemmer der skulle og ikke skulle tælles.
Og måske at erstatte en stemmeoptælling med en anden.
Så jeg vågnede op og tænkte:
''Vil Pence gøre det, præsidenten vil have ham til at gøre?
Eller vil Pence følge loven?"
Bagefter går vi derned, og jeg vil være der med jer,
vi går ned til Capitol-bygningen.
Og vi vil heppe på vores modige senatorer og kongresmedlemmer,
og vi vil sandsynligvis ikke heppe så meget på nogle af dem.
På vej til arbejde tænker jeg bare...
Hvem ved, hvordan det her vil gå, men jeg ved, at det er mørkt.
Jeg har min pistol på mig. Som kongresmedlemmer
kan vi bære våben overalt, undtagen i selve parlamentet.
Normalt tager jeg det ikke med. Vi har mange betjente,
men jeg har en anden følelse på denne dag.
Der var ingen, før jeg kom til,
der havde nogen idé om, hvor korrupte vores valg var, og vi kæmper.
Vi kæmper som bare pokker, og hvis I ikke kæmper,
så har I ikke længere et land.
På vej over til Capitol-bygningen bemærker jeg,
at små grupper af demonstranter begynder at samle sig,
men jeg bemærker også noget andet:
En mangel på, hvad jeg troede var sikkerhedsforanstaltninger,
hvilket stod i kontrast til forberedelserne fra sommeren før,
da de gjorde sig klar til Black Lives Matter-protesterne.
Den sommer var der hegn overalt,
der var stablet udstyr op ved alle indgangene,
og der var politifolk overalt.
Det ser jeg ikke,
og jeg spørger mig selv: "Er vi klar til det her?"
Hæng dem alle for forræderi!
Klokken ringer for at fortælle os, at certificeringsprocessen begynder,
og jeg begiver mig ned i salen.
Repræsentantskabssalen er et bemærkelsesværdigt rum,
med et gulv, der er delt af en gang.
Når folk taler om "på tværs af gangen",
er det en bogstavelig, fysisk gang.
Der er en republikansk side og en demokratisk,
og du sidder på dit holds side.
Så jeg ved, hvor jeg skal gå ind. Jeg går ind og går til højre bagved,
for det er der, mit hold sidder.
Jeg ved, at jeg i dag skal stemme
om godkendelse af valgmændene fra de forskellige stater,
og jeg har gjort det meget klart over for mine vælgere og andre,
at jeg vil gøre indsigelse mod stater som Arizona, Pennsylvania og andre.
Der ville være udfordringer, så vi varslede delegationerne,
kongresdelegationerne fra de stater om den dag.
Fru formand, hr. vicepræsident og det amerikanske senat...
På vej ind i Repræsentanternes Hus talte jeg tilfældigvis med Ted Cruz.
Det er ham, som snart bliver den person,
der gør indsigelse mod optællingen i Repræsentanternes Hus.
Så jeg fortæller ham, hvor farligt jeg synes, det er,
hvad han og andre er ved at gøre.
Jeg var bekymret for, hvordan landet ville blive splittet i fremtiden,
når det gjaldt legitimiteten af Joe Bidens præsidentperiode.
Vi så senatorerne komme ind, som et optog i Noahs Ark, to og to.
Det er en meget formel proces. Det har været den samme proces
gennem hele vores nations historie.
Vi modtager et memo, de uddeler,
og memoet er fra vicepræsident Mike Pence,
og i memoet står der essentielt,
at han ikke har forfatningsmæssig beføjelse til at gøre det,
som han opfordres til,
altså at afvise valgmandskollegiets stemmer fra staterne.
Og her trækker jeg vejret lidt lettere,
for det var vores største potentielle frygt,
at han på en eller anden måde ville følge denne plan.
Fru formand, ærede medlemmer,
i henhold til forfatningen og USA's love
mødes Senatet og Repræsentanternes Hus i et fælles møde
for at verificere attester og tælle stemmer fra vælgere i flere stater
til præsident- og vicepræsidentembedet i USA.
Det er helt klart en betydningsfuld begivenhed,
og folk har helt klart stærke holdninger på begge sider af sagen,
men det forløber relativt normalt i et stykke tid.
Hr. formand, ro og orden i salen.
Vi begynder at gennemgå resultater. Det første er fra Alabama.
Vicepræsidenten spurgte til indvendinger.
Der var ingen. Derefter gik de til Alaska.
Ingen indvendinger mod Alaska. Og så Arizona.
Er der indvendinger mod at tælle det stemmebrev fra staten Arizona,
stemmetælleren har kontrolleret, som synes at være korrekt?
Jeg, Paul Gosar, tager ordet på egne vegne og for 60 af mine kolleger,
for at gøre indsigelse mod tællingen af valgsedlerne fra Arizona.
Er den skriftlig og underskrevet af en senator?
-Ja, det er den. -Det er den.
Der skal blot én person til at protestere,
men der er snesevis af republikanere, der støtter ham.
På det tidspunkt går Parlamentet og Senatet ind og behandler indsigelsen.
Senatet vil nu trække sig tilbage til sit kammer.
KLOKKEN 12.53
Jeg nåede om foran den vestlige side af Capitol.
Der var måske 50 mennesker.
Trump taler stadig, så størstedelen af alle andre er stadig...
Hele mængden er stadig på Ellipsen eller ved siden af monumentet.
Jeg kigger mod nord, og der kommer en stor gruppe mennesker,
og de er meget støjende.
-Hvis gader? -Vores gader!
-Hvis gader? -Vores!
Jeg kunne straks se, at det var Proud Boys.
USA! USA! USA! USA!
Jeg kunne se et par betjente fra Capitol-styrken,
og mængden råber af dem.
Så hører jeg pludselig skrig.
Folk skriger: "Ja!" De jubler.
Jeg kunne høre dem råbe og ryste hegnene.
Jeg tænkte straks: "Så går det løs."
USA! USA! USA! USA!
Tag de møgsvin!
Jeg tror ikke, Capitol-politistyrken var klar over, hvor seriøse folk var.
De forsøgte at stoppe dem,
men der stod fem politifolk eller sådan noget.
Gå tilbage, for helvede. Tilbage!
Hold skansen!
Hele mængden fornemmede, at dette var øjeblikket,
og de sprang over hegnet. Alle væltede ind over hegnet.
Vi stormer Capitol-bygningen, mand. Vi tager det her lort.
De råber: "Kæmp for Trump. Han sendte os hertil."
Folk løber op over græsplænen og op ad stien.
Folk løber i alle mulige retninger for at komme til Capitol-bygningen.
USA! USA! USA! USA!
USA! USA! USA!
-Forbandede forrædere! -I bryder jeres ed!
Jeg ankommer og stiller mig i linjen. Lige foran mig ser jeg... vrede.
Masser af vrede, vrede mennesker.
Og de synes at mene, at jeg er en del af problemet.
De siger mange meget vulgære ting.
Nogle sagde: "Fuck dig, fuck politiet."
De sagde: "Vælg en side."
Jeg kunne ikke se, hvor mange betjente vi havde på det tidspunkt,
men det var ikke nok.
USA! USA! USA! USA!
-Skub mig igen! -Fuck dig, venstreorienterede svin.
Mængden blev mere aggressiv. Folk forsøgte at få fat i ens hjelm.
Jeg har min stav, jeg har min pistol,
og folk griber ud efter tingene.
På det tidspunkt har man råbt "tilbage" 100 gange
og lagt hænderne på deres bryst, og de kigger vanvittigt på en.
Og man forsøger stadig at ræsonnere med dem.
Vi er mange! Vi skal nok tage den før eller siden!
-Hov, hov! -Hold op med at skubbe!
Vær venlig at gå tilbage. Vær venlig at gå tilbage.
Træd tilbage, tak.
Vi er sikre lige nu, fordi de ikke angriber os,
men hvornår er der nogen, der gør noget?
I har mistet kontrollen!
USA! USA! USA!
Sekretæren noterer den indsigelse, der er fremsat på fællesmødet.
Da Parlamentet samles igen,
skal jeg læse indsigelsen op.
Jeg læser indsigelsen fra kongresmedlem Gosar og senator Cruz,
og vi indleder debatten.
Tak, fru formand.
Det er en aktiv debat. En republikaner rejser sig,
efterfulgt af en demokrat, efterfulgt af en republikaner og så en demokrat.
Det er ikke en almindelig dag for mig.
Dagen før havde vi afholdt begravelse for min søn, Tommy,
som vi havde mistet en uge før.
Tommy havde taget sit eget liv efter en kamp med depression.
Jamie Raskin tog ordet på vegne af Demokraterne.
Han modtog et stående bifald,
eftersom det var umiddelbart efter hans søns tragiske død.
Og det var et meget rørende øjeblik, for begge partier deltog.
Vores yngste datter, Tabitha,
havde bedt mig om ikke at tage ind den 6. januar,
men jeg var nødt til det.
Det var en forfatningsmæssig pligt, og jeg sagde: "Tag du med."
Hun ville gerne med, og vores svigersøn, Hank,
som er gift med vores ældste datter, Hannah, tog også med.
Vi har set eskalerende angreb på vores valg
med ubegrundede påstande om svindel.
Der er startet mere end 60 retssager for at omstøde resultaterne.
De har fejlet gentagne gange og på spektakulær vis.
Alle de indvendinger, vi hører i dag, mod stater og embedsmænd,
både republikanere og demokrater, er blevet prøvet, afgjort,
og udslettet i både forbunds- og delstatsdomstole.
Mit grundlæggende tema er: Folket har talt, valget er slut.
Joe Biden vandt med mere end syv millioner.
Vi er her for at tælle stemmer. Lad os gøre vores arbejde.
Mine herrer...
Jeg begynder at få advarsler fra venner,
der sender mig videoer af hegnet og betjente, der bliver skubbet.
Jeg står og tænker: "Jeg går tilbage til mit kontor,
jeg kan altid komme tilbage og stemme om det, jeg skal."
Jeg kan følge processen fra kontoret, men min sjette sans siger mig,
at det, jeg havde forudsagt, var ved at gå i opfyldelse.
Det her ender i vold.
Jeg går gennem korridorerne i kælderen
for at gå ud af døren til Lower West Terrace, og den lyd, jeg hørte...
BETJENT I CAPITOL-POLITIET
Brølet var bare uvirkeligt.
Og da jeg kiggede ned, var der bare sort af mennesker,
og jeg tænkte: "Hvad foregår der herude?"
-Hvis land er det her? -Vores land!
-Hvis hus er det? -Vores hus!
-Vil I have jeres hus tilbage? -Ja!
Så tag det!
Efterhånden som minutterne går, bliver den første flok dernede
mere og mere opstemte.
Og så skete det.
En eller anden kastede et eller andet, og så gik det galt.
Møgdyr! Flyt jer!
Lad os tage dem, drenge! Kom nu!
Vi ankommer til terrassen ved indvielsesplatformen,
og betjentene fra Capitol-styrken kæmper mod folkemængden.
Jeg siger til kommissærerne: "Få betjentene op på linje
og suppler de betjente fra Capitol-styrken, der er her,
og lad os holde linjen."
Træk dem denne vej.
Jeg er opslugt af menneskemængden. Der er folk, der slår betjentene,
betjente der slår og fotografer, der prøver at få et billede,
det var som en minikrigszone.
Politiet begynder at skubbe kraftigt tilbage,
og så på den anden side af skjoldene har du Trump-fyrene,
der bare kæmper, kæmper med næb og kløer.
De slår ud og forsøger at få fat i skjoldene...
Jeg tager imod skadede betjente fra MPD på dette tidspunkt.
Jeg kan allerede se blod på jorden
fra en af mine betjente, der har mistet nogle fingre.
Og jeg ser sårede betjente, der bare sidder der i granatchok.
De sprang på mig bagfra, men...
Og som tingene fortsætter med at eskalere, indser jeg hurtigt,
den oprindelige plan ikke fungerer, og jeg får brug for en masse hjælp.
10-33. Jeg gentager: 10-33, vest for Capitol-bygningen!
Jeg kunne bare høre skrig,
og jeg kunne lugte pebersprayen.
Jeg endte med at gå over til Glover.
Jeg talte med ham, og han sagde: "Kan du afstive det?"
Så jeg gik ned og begyndte at tage folk
og sætte dem i hullerne. Op mod cykelstativerne.
Vi tog os af ammunitionen, som er et vandgevær med peberspray.
Vi prøvede at sprøjte dem for at få dem tilbage,
og mange af dem sprøjtede på os, ikke? Med bjørnespray.
Bjørnespray er langt, langt værre end det, som politiet bruger.
Hvis det kan få en gråbjørn til at vende om, er det slemt, ikke?
Uanset hvad du troede, du ville,
vil du det ikke længere, når du bliver ramt af bjørnespray.
Mens alt det sker, er der en kommissær fra politiet.
Han kommer hen til mig og rækker mig en pistol og siger:
''Hey, den faldt ud af lommen på en af dem.
Vi ved ikke hvilken." I ved?
Så jeg tog pistolen,
lagde den i lommen på jakken og gik tilbage i kampen.
Folk var ved at komme i en rasende stemning,
opstemt af hinandens energi.
"Fuck politiet, kom så!" Nogen råbte: "Skyd dem alle sammen!"
Det er tydeligt, at de ønsker at gøre nogen fortræd.
Der er folk, som hepper på dem,
og råber: ''For USA! Se på disse patrioter. 1776!'''
Og så er der folk, der er overvældede. I chok.
De kigger bare på med store øjne og spørger sig selv:
"Hvad sker der? Bør jeg glædes over det her?"
Da jeg steg ud af politibilen, og før jeg nåede ned ad trappen
til Capitols vestlige facade, begyndte jeg at hoste og kvæles,
fordi den kemiske ammunition hang så tyk i luften.
Kommandør Glover er i frontlinjen.
Det var tydeligvis en hård kamp mellem vores politifolk,
betjentene fra Capitol-styrken, der bemandede den linje.
De gutter kæmpede.
Jeg ringede til borgmesteren: "Det er rigtig slemt."
Der kommer løbende beskeder fra Capitol-politiet,
og hver eneste er lidt mere stressende.
Den første, der virkelig bekymrede mig, var den,
der sagde, at forsvaret omkring Capitol var gennembrudt.
Og jeg sidder der og tænker: "Betyder forsvaret det ydre område?
Betyder det selve bygningen?"
Jeg ved ikke rigtig, hvad "forsvaret" betyder.
Jeg spurgte min kollega Tom Malinowski fra New Jersey,
om han ville kigge udenfor,
og vi gik hen til vestfløjen og kiggede ud af vinduet.
Og så råber en politibetjent, at vi skal komme væk fra vinduet.
Han skriger: "Gå væk fra det skide vindue, nu!"
Vi spurgte: "Er alt i orden?"
Hun sagde: "I er i USA's parlament. Selvfølgelig er alt i orden."
Vi gik tilbage til galleriet, og jeg husker, jeg sagde til adskillige:
"Ja, de er derude, men bare rolig, denne bygning er en fæstning."
Det kunne ikke bare være en håndfuld betjente fra Capitol
og ruder, enhver kunne smadre.
00:28:43.760 -- 00:28:48.640 Vi er bare to franske tv-reportere, der kommer med udstyr og kamera.
Faktisk tror de for det meste, at vi er studerende,
så vi siger: "Vi arbejder for fransk TV. Må vi spørge om noget?"
Vi beslutter os for at gå over på den østlige side,
for den side kender vi ret godt.
USA! USA! USA! USA!
I må hellere vælge side, mine herrer. I vil dø ligesom alle de andre.
Jeg ser nogle mennesker bare vælte hegnene omkuld,
og jeg tænker: "Okay, der sker noget."
Så jeg hopper over den lille mur,
og jeg ser folk løbe hen til trappen til Capitol-bygningen.
Jeg taler i telefon, men da jeg ser Sophie bevæge sig,
siger jeg: "Okay, jeg ringer tilbage."
Jeg lagde på med min chefredaktør,
hvilket jeg aldrig gør, og begynder at løbe med Sophie.
Vi ser alle de mennesker, der skubber til os,
så vi kommer straks i forreste linje med Laura.
Der er en fyr ved siden af mig, så jeg taler med ham.
-Prøver I at komme ind? -Vi forsøger at komme ind.
Vi vil forsøge at opnå retfærdighed.
-Hvad vil du gøre, når du kommer ind? -Vi går ind og ryster Senatet.
Jeg har ganske enkelt aldrig set noget lignende.
De bryder barrikaderne,
men de klatrer også op på Capitol-bygningen.
De er ikke fysisk inde i bygningen, men de står
lige ved dørene ved midtertrappen for at nå ind i bygningen.
KLOKKEN 13.45
Mængden vokser fortsat.
Vi bruger granatkastere med specielle slaggranater
og gummikugler, og det har ikke den ønskede virkning.
Folk er chokerede over, at de bliver beskudt.
Det er ikke noget, de er vant til.
De er vant til at se det i nyhederne,
når demonstranter bliver slået ned.
Jeg hører folk råbe: "Gud, de sprøjter tåregas på os!"
"Hvad fanden havde du forventet?
Pris dig lykkelig for, at de ikke skyder med skarpt."
Vi vil have Trump! Vi vil have Trump!
På dette tidspunkt var der mange af os i toppen,
som blev betragtet som "bløde", fordi vi var i normal udrustning,
der besluttede, at vi ville gå derned.
Jeg kommer derned og kigger mig omkring,
nu ser jeg alt på det niveau, og jeg bliver lammet et øjeblik.
Det var nærkamp med alt, hvad man kunne finde.
Dette er nu reelt optøjer.
Klokken 13.49 erklærede han, at der var optøjer.
På det tidspunkt havde vi måske 250 personer der
og havde mistet godt 40 betjente
på omkring 30 minutter, som var sat ud af spillet.
Jeg tænkte: "Hvis jeg bliver ved med at miste så mange betjente,
på så kort tid, så er vi snart løbet tør for betjente."
Tag ham!
Der er en million af os.
Han har en hammer!
Vi prøver at holde dem tilbage, men de...
Det er som at forsøge at gribe en liter vand med hånden.
De kommer ind alle steder, og vi kan ikke stoppe dem.
Jeg kigger mig rundt, og jeg ser folk over mig på stilladset.
Jeg kan se folk over mig på indvielsestribunen.
De er brudt ind i stilladset.
Meddel Capitol, at de er inde på stilladset.
De er bag vores linjer!
Vi blev flankeret, og vi mistede meget hurtigt højdefordelen.
De er brudt gennem politilinjen.
Jeg ser, mens vi taler,
demonstranter klatre op ad trapperne på vestsiden af Capitol...
Jeg fik kontakt med borgmesteren
og med medlemmer af nationalgarden og forsvarsministeriet.
Vi havde chefen for US Capitol Police,
der tryglede om yderligere ressourcer i form af nationalgarden
til at assistere, og hvad jeg ikke hørte var:
"Ja! Vi sender dem, og vi sender dem nu."
Der var bekymring over at indsætte soldater.
Der var bekymringer over, hvordan det ville se ud.
Jeg tænkte for mig selv:
"Folk, der angriber Capitol, ser ikke for godt ud i mine øjne."
Kom så!
Jeg fotograferer sammenstød mellem politiet og tilhængerne,
og det bliver meget hurtigt tydeligt, at Capitol-politiet var på retræte.
Og så var der pludselig vinduet.
Her var muligheden.
Vinduet begyndte at blive smadret,
og nogle af dem gik igennem.
En fyr, to fyre med amerikanske flag og Trump-udstyr,
og de går alle sammen gennem vinduet, og jeg siger til mig selv:
"Hvis de kommer ind i bygningen, må jeg også gøre det."
For det er der, de foretager certificeringen.
Det er der, politikerne er. Det er målet med det hele.
Pludselig er vi inde.
Det her er vores hus!
Fuck dig!
Det er uklart for mig, hvor vi er, men jeg følger en gruppe,
som bare løber kaotisk gennem gangen.
Det er min. Jeg betaler for det her.
Senatoren fra Oklahoma.
Hr. formand, i USA afklarer vi vores uenigheder ved valg.
Men hvad, hvis man ikke stoler på optællingen
eller er bekymret over, at mange domstole afviste sager
efter at havde fået tusindvis af siders bevismateriale?
Jeg hører noget tumult uden for senatsalen,
og pludselig kommer Secret Service ind
og tager vicepræsidenten og fører ham ud af lokalet.
Alle er stille og lamslåede og forsøger at forstå, hvad der foregår.
Min udfordring i dag handler ikke om de gode folk i Arizona...
Vi holder en pause, indtil formanden kalder sammen igen.
-Vi holder en pause. -Demonstranterne er i bygningen.
En sikkerhedsbetjent går op ad trappen til podiet
og fortæller os alle sammen, at vi skal blive på vores pladser,
at demonstranterne er nået ind i bygningen,
men at Senatet er det sikreste sted at være,
og at vi skal blive, hvor vi er.
Jeg hører et radioopkald, og radioopkaldet er
fra betjent Goodman, og man kan høre, han er på flugt.
Jeg kunne høre ham råbe om at skulle sikre senatsfløjen.
-Du arbejder for os! -Vi er fortroppen!
Hvor tæller de de skide stemmer?
Da jeg ser ham gå baglæns, er jeg bange på hans vegne,
for der er ti eller 20 personer nu, og han er helt alene.
Han blev ved med at bede dem om at stoppe, at trække sig.
Og jeg venter bare på, at de hopper på ham og griber ham.
På et tidspunkt fører han dem væk fra døren til Senatssalen,
og senatorerne er stadig derinde.
Oprørerne aner ikke, hvor de er,
og de spørger politibetjenten: "Hvor er Pence?"
Jeg er fuldkommen forbløffet over,
at de troede, disse politifolk pludselig ville...
"Nå ja, her, kom med os! Pence er lige herovre!"
Vi vil sgu ikke have det her! Og vi er skidesure!
-Træk jer tilbage! -Mit skide hus! Mit land!
Hvad er formålet med at stoppe os nu?
I kommer ikke længere.
De her politifolk talte med oprørerne.
De taler til en person, der er halvnøgen med et bøffelhoved på,
som om han er et fornuftigt menneske.
De forsøgte at gøre deres bedste med kun en halv snes mennesker
for at forhindre dem i at komme ind i salen.
Unge medarbejdere, der stod uden for, blev hentet ind.
Folk gik i panik. Jeg mener, folk var utroligt bange.
Det er medarbejdere, der nu har set
disse oprørere gå rundt i korridorerne.
De har hørt, hvad de siger.
Og mange af de ansatte, der nu kommer ind i Senatssalen,
er meget bange. Mange af dem græder.
Meget kort efter kommer chefen for Capitol-politistyrken ind,
og han siger: ''Lås dørene. Lås dørene."
Han skriger: ''Lås dørene. Lås dørene."
Vi kan høre demonstranterne udenfor.
Det er kun et spørgsmål om tid, før nogen kan komme ind i salen.
Jeg formoder, at formanden på et tidspunkt vil bede folk om at gå,
eller han vil sende en meddelelse for at lægge en dæmper på situationen.
Jeg kigger ned på min telefon,
og jeg ser et tweet fra præsidenten, der angriber Mike Pence.
Jeg kan høre demonstranterne, oprørerne,
uden for Senatssalen. De forsøger at komme ind.
Da jeg så det tweet, var det første gang, jeg virkelig følte,
der var en chance for, at vi ikke ville komme uskadt ud.
Vi vil tage vores land tilbage!
USA! USA! USA! USA!
Politiet står og beskytter døren,
og demonstranterne forsøger at forhandle med dem.
Vi støttede jer, I skal støtte os! Vi støttede jer, I skal støtte os!
For første gang ser jeg politibetjente miste kontrollen
og stå med ryggen mod væggen, og de så meget bange ud.
USA! USA! USA! USA!
Luk os ind! Luk os ind! Lad os...
Hvert minut kiggede Laura og mig på hinanden:
"Det her sker ikke. De kommer ikke ind.
Det er umuligt. Det er USA's parlament."
Træk dem ud! Træk dem ud!
Oath keepers!
Vi vil have Trump! Vi vil have Trump! Vi vil have Trump!
Jeg ved ikke hvordan, men de fik døren op.
Vi vil have Trump! Vi vil have Trump!
Og vi bliver ligesom trukket med ind sammen med Sophie.
-Nej, nej. Vent. -Få fart på. Lad os komme af sted.
I det øjeblik tænker jeg: "Jeg må spørge hende, om vi skal ind?"
Jeg sikrer mig, at hun er okay med, at vi træffer denne beslutning om
at gå ind i en føderal bygning, der bliver stormet af demonstranter.
For mig er det indlysende. Jeg svarer hende ikke engang. Vi går bare ind.
Hæng Mike Pence! Hæng Mike Pence!
Jeg åbnede mit vindue, som vender ud mod, hvor alt kaosset er.
Udsigten er blokeret, men jeg kan høre knald,
og skrig og råb, I ved.
Jeg ser et tweet, hvor der står: ''Kongresmedlem Adam, hvor er du?
Adam Kinzinger, hvor er du? Vi kommer efter jer."
Jeg logger ind på C-SPAN, og en af kameravinklerne er Statuary Hall,
og pludselig hører jeg tumult, en form for skrig,
og jeg ser en menneskemængde gå ind i billedet.
De er nu trængt ind i Capitol-bygningen.
Jeg har aldrig været her. Hvad med jer?
Nu ejer I det fandeme.
Det er nemlig rigtigt! Vi ejer det, vi ejer jer!
Og jeg tænker, at når først Capitol-bygningen er åben,
har man adgang til alle dele af dette kompleks.
Jeg ved ikke, om det kun er Capitol, der er blevet brudt ind i.
Jeg ved ikke, om der er folk på gangene i min kontorbygning.
Jeg er en af de mest højlydte, der siger, valget var fair,
så jeg er bestemt et mål.
Hvor er de skide forrædere?
-Hiv dem ud i deres skide hår! -Ja!
-Hvor er de skide forrædere? -Kom nu, hvem er først?
Det er omtrent det øjeblik, hvor alarmen i Capitol går i gang.
Jeg lytter til en meget panisk betjent fra Capitol-styrken,
eller hvem der nu taler, som siger: "Søg ly inde i bygningerne."
Så jeg begynder at låse alle døre til mit kontor.
Jeg har min pistol liggende på mit bord, og jeg kæmper med,
at jeg måske bliver nødt til at bruge dette våben til at forsvare mig selv.
Forræderi! Forræderi! Forræderi!
Vi kommer ind i rotunden,
og det er første gang, jeg ser Capitol.
Jeg har aldrig været inde i dette enorme monument før.
Midt i rotunden er der hundredvis af Trump-tilhængere.
Tak, fordi du lader os kæmpe for vores land og vores tro.
Før os, så vi kan udføre dit arbejde. I Jesu navn, amen.
Amen!
De er så glade og stolte af sig selv,
selvom de ved, at de bryder ind i Capitol ulovligt.
Overtog Capitol, løb Capitol over ende.
Vi er sgu i Capitol, mand!
-Hej. -Velkommen til historien, du.
Lad os komme af sted!
Vi følger nogle demonstranter ind i den gamle senatssal.
Der er et dusin politifolk på stedet, men de er langt tungere udrustet,
og korridoren fører til Senatssalen.
-Hvis hus? -Vores hus!
Folkemængden skubbede til politifolkene.
Betjentene forsøger at skubbe os væk, og de brugte peberspray.
Jeg hoster meget, og Sophie har det også svært og hoster meget.
Det brændte os direkte i øjnene,
men jeg vil bare gerne filme, hvad der foregår i Capitol,
og Laura kiggede bare på mig og sagde: "Det er utroligt."
Det er utroligt.
En betjent fra Capitol-styrken
kommer brasende ind ad dørene i stueetagen i senatet.
Han har blod i ansigtet og siger: ''Alle ud ad døren med det samme."
"Vi skal evakueres. Af sted, af sted, af sted, af sted."
Vi ved ikke, hvor vi skal hen, Han siger bare: "Af sted, af sted."
Jeg kigger rundt på mine kolleger,
og alle har den samme følelse af panik.
Jeg løber over til formand Schumer og griber ham i kraven,
fordi det er den hurtigste måde at få ham op af sædet
og i den retning, jeg ønsker.
Jeg glemmer aldrig det greb. "Senator, vi er i fare. Følg mig."
Og på grund af formand Schumers position
var han nødt til at gå til andre steder, end alle andre gjorde.
Vi går rask gennem en hal.
Og der står to herrer, lige ved trappen.
En skaldet herre
og en anden med langt, sort hår og en Punisher-trøje.
Vi vender straks om. Jeg tager fat i formanden.
Vi løber ud af døren i fuld fart.
Jeg befandt mig inden for af seks meter af disse oprørere.
Jeg hørte fra anden hånd, at en pegede på mig og sagde:
"Der er den store jøde, lad os fange ham."
Men vi havde en plan. Jeg løb hen til elevatoren.
Jeg trykkede på knappen. Vi kommer derop. Vi smutter ud og bum.
Der er køretøjet. Motorer kører. Der er vores vej ud.
Vi er nået frem, og vi kører til det sikre sted.
Jeg beder mine kolleger om at afvise denne indsigelse
og respektere vælgernes vilje i staten Arizona.
Debatten fortsætter.
Så lægger jeg mærke til, at nogle ting ændrer sig.
Betjentene er mere urolige og bevæger sig som sådan.
Fru formand...
Jeg er på talerstolen.
Republikanerne begynder at komme med deres modstand.
De er ret vrede, så da vagterne siger til mig,
jeg skal gå, siger jeg: "Jeg kan klare det."
"Nej, De kan ikke". De er nødt til at gå."
Og de trak mig lige fra podiet,
og det er i en sådan grad, at jeg ikke når at tage min telefon,
eller noget som helst med mig for at tage til et hemmeligt sted.
De taler ikke om, hvad der sker udenfor.
Bare: "De er nødt til at gå."
Jeg kan ikke tro, at det sker.
Det er bogstaveligt talt, som man ser det på film,
sSikkerhedsfolkene kommer
og fjerner hende fysisk fra talerstolen,
og det betyder, at salen ikke længere er sikker.
Jeg er ikke bekymret for mig selv, men for de andre medlemmer.
Men sikkerhedsvagterne har altid sagt til mig:
"'Du gør dit arbejde, så skal vi nok gøre vores."
Og derfor var de parate til at beskytte Parlamentets formand.
Så begyndte de at fortælle mig,
at sikkerheden i Capitol-bygningen er blevet brudt.
Det næste, der sker, er, at Jim McGovern,
formanden for regeludvalget, træder i stedet for formand Pelosi.
Han overtager hammeren, hvilket ikke bør ske.
Det hele blev mere og mere anspændt,
og jeg går op og sætter mig i talerstolen og leder mødet.
Fru... Hr. formand, kan jeg få ro i salen?
Der vil være orden i salen.
Ro i salen, okay?
Repræsentant Paul Gosar fra Arizona argumenterer ved mikrofonen for,
hvorfor valget ikke bør certificeres.
Og min kollega fra Minnesota, Dean Philips,
et af de mest milde mennesker, jeg nogensinde har mødt i mit liv,
rejser sig op og peger med fingeren
på de republikanske medlemmer på gulvet i Parlamentet.
Jeg skriger af mine lungers fulde kraft, fra toppen af galleriet...
Det er på grund af jer!
"Det er på grund af jer!"
Jeg følte, nogle af mine kolleger bar ansvaret for
at opildne til den rædsel, som vi er udsat for.
Hold din kæft.
Min første reaktion er: "Det hjælper ikke nu."
Vi må finde ud af, hvordan vi kan beskytte folk og komme ud.
Og hvad skal vi gøre for at sikre, at der ikke sker noget værre?
Vi har netop fået at vide, at der er en trussel indenfor.
Der er snesevis af demonstranter. Jeg er ikke sikker på hvor mange.
Det er en utrolig farlig situation, der er ved at udvikle sig her i USA.
Min telefon vibrerer, og jeg begynder at få sms'er fra min datter.
"Hvor er du?"
Så jeg sms'er tilbage: "Jeg er i senatssalen,
og jeg sidder i talerstolen. Jeg præsiderer."
"Det ved jeg, men hvorfor?" Og spørgsmålstegn.
Hvad er det, du snakker om? "Du må se at komme væk."
Og så begyndte jeg at høre...
...hvad der lød som råb uden for salen.
Der bredte sig en ildevarslende stemning i salen på det tidspunkt.
Det eskalerer, når sikkerhedsfolkene kommer ind og fjerner lederne.
Republikanske og demokratiske ledere.
Min sikkerhedschef kommer hen til mig og siger: "Vi må forlade salen."
"Hvorfor skal vi forlade salen?"
Men jeg rejser mig op og går, og han siger til mig:
"Nogen er brudt ind i Capitol-bygningen."
Hvordan kan det lade sig gøre, at nogen er brudt ind?
Det er noget, jeg aldrig havde oplevet,
og jeg har siddet i Repræsentanternes Hus i 40 år.
Der vil være orden i salen.
Orden i salen.
McGovern fortsætter.
Diskussionerne fortsætter i et par minutter, men der er mere tumult.
Der runger mærkelige lyde gennem gangene
og ind i senatssalen.
Der breder sig en vis grad af panik blandt personalet og medlemmerne.
Ingen ved, hvad der kommer til at ske,
og der er ingen, der ved, hvad der foregår.
00:55:43.520 -- 00:55:45.960 Jeg kommer ned i krypten med fem betjente.
Vi slutter os til de 10-12 betjente, der allerede er dernede.
Stop tyveriet! Stop tyveriet!
Vi dannede en linje af betjente med armene låst
som en menneskelig kæde for at forhindre dem i
at trænge ind i krypten.
Jeg får flere gange at vide: ''Vi gør det for din skyld.
Støt de blå. Vi tager vores land tilbage."
Sidst jeg tjekkede, var det ikke briterne, der besatte Capitol,
så hvem er det, I tager bygningen tilbage fra?
USA! USA! USA! USA!
USA! USA!
De har sat jer i denne situation!
En brandslukker flyver gennem luften, næsten i slowmotion,
og den rammer min højre fod lige under anklen,
og ufrivilligt skriger jeg af smerte
og rækker ud efter min fod, bange for at den har brækket min ankel.
Havde den ramt lidt højere,
ville den have ramt mine arme eller hoved.
Jeg opladede mit våben, og det opildner folkemængden endnu mere.
De begynder at skrige: ''Vil I skyde os?
Vil I skyde jeres egne borgere?" Det gør mig bare vred.
Jeg vil ikke skyde nogen.
Og få øjeblikke senere overvælder de linjen.
De overfaldt betjente.
Der bliver skubbet, sparket, slået, og vi begynder at gå tilbage.
Og mængden fortsætter fremad.
Vores eneste udvej er tilbage
til en række med omkring tre rulledøre.
Som en garageport, der adskiller krypten
fra Capitol-bygningens besøgscenter.
Nu er du bange, dit røvhul!
Stop tyveriet! Stop tyveriet!
Det går lige lukt i Helvede. Det er slemt.
Vi er ved at tabe, hvis vi ikke allerede har tabt.
Jeg kigger på sms'er, og nogen har sendt et billede af en demonstrant,
en oprører, der bærer Konføderationens kampflag
ikke langt fra der, hvor vi er, hvilket er et meget rystende billede.
Jeg går over til Liz Cheney, som sidder ikke så langt fra mig,
på den anden side af midtergangen...
Han siger til mig: "Liz, der vajer et konføderationsflag i bygningen."
"Vi har vist fået en ny ledelse her." Jeg laver sjov,
og hun siger: "Min Gud, hvad har de dog gjort?"
Det var en kombination af chok og ægte vrede.
Hvor vover I at tro, at I kan angribe denne sal med vold
for at stoppe en forfatningsmæssig proces?
Sikkerhedsvagterne siger:
''De må stoppe denne procedure nu.
Det er ikke længere sikkert."
Formanden erklærer parlamentet for hævet
i henhold til artikel 12b i regel nummer 1.
Jeg tænker i mit hoved: "De vil forsøge at sikre salen."
Salen er sidste bastion.
Vi vil beskytte salen med magt og for enhver pris.
Det svarer til, at nogen krydser hegnet ved Det Hvide Hus.
Der vil blive gjort brug af magt.
Kongresmedlemmet ringer til mig.
Det er klart, han flipper helt ud.
''Hvordan har Tabitha det? Hvad med Hank? Er alt i orden?"
Jeg er nervøs. Jeg er meget nervøs.
Jeg prøver ikke at vise dem, at jeg er nervøs, for Tabitha er bange.
Hun er rigtig bange.
Jeg vil barrikadere døren.
Tabitha siger: "Jeg lægger mig under bordet."
Og Hank siger: "Jeg lægger mig sammen med dig."
Hvis I vil have en kamp, så kan I tro, at I får det!
Langsomt begynder lyden at blive højere og højere.
De står uden for min dør. Jeg mener, de rører ved dørhåndtaget.
De skriger og bander over det hele.
Jeg har lyst til at lægge mig i fosterstilling og dække mit hoved.
Men jeg tænker: "Det kan jeg ikke gøre."
Så rejser jeg mig op og går rundt i rummet. Jeg har brug for våben.
Så jeg finder en...
Det er en bronzebuste af en buk,
der har bukkehorn og gevir,
og de er meget spidse, og det er bronze,
og det er en tung ting.
Jeg beslutter mig for, at det er det, jeg vil forsvare os med.
Jeg er opvokset i Philadelphia, og det her var Philly-stil.
Hvor er forræderne?
-Kom nu, åbn den dør. -Slå den ned!
Julie fortæller mig, at de har låst dørene
og skubbet alle de møbler, de kan, op mod dørene,
og at børnene gemmer sig under skrivebordet.
Tabitha og Hank gemte sig under bordet, og Julie bevogtede døren.
Så jeg sagde: "Beskyt dem med dit liv."
Vi har et indbrud i Capitol, så vi lukker ned
for begge kamre, Repræsentanternes Hus og Senatet.
Capitol-politiet er på vej til det område,
hvor disse personer er trængt ind i bygningen,
og vi vil underrette jer med yderligere oplysninger,
når vi har dem.
Capitol-politiet begynder at låse dørene.
Disse døre er omkring 100-120 år gamle.
Låsene er store, og man hører: "Klonk, klonk, klonk."
De går rundt og låser forskellige døre.
En af de civilklædte rejste sig op, rakte hænderne op og sagde:
"Hør her, alle sammen, bliv hvor I er.
I skal ikke ud herfra. Der er sket et indbrud i Capitol.
Der er sket et indbrud. Hvis du er i nærheden af en stol, så sæt dig.
Hvis I gerne vil ligge ned, så gør bare det."
Han forklarede, at ryglænene på vores sæder var skudsikre,
og at vi skulle søge dækning bag sæderne.
Vi har folk, der går i rotunden og kommer denne vej.
Så vi opdaterer jer, så snart vi kan, men vær forberedt. Bevar roen.
Jeg er tidligere CIA-agent, og jeg tænker: "Det er sindssygt.
Jeg har forberedt mig på frygtelige angreb på bygninger,
men det skulle have været en ambassade,
eller det skulle have været en bygning i et andet land."
Det var scenarierne. Det skulle ikke være Capitol-bygningen.
Jeg kunne mærke, stemningen blev meget anspændt. Meget anspændt.
Selvom der var en masse støj, var der også mærkeligt nok meget stille.
For mig mindede det om det, der sker før en ildkamp.
Og så kommer der en meddelelse om, at vi skal kigge under vores sæder
og finde vores gasmasker frem.
Der er blevet affyret tåregas i Rotunden.
Vær opmærksom på, at der er masker under jeres sæder...
Jeg vidste faktisk ikke engang, der var gasmasker under vores sæder.
Jeg tænker ved mig selv: "Gasmasker? Hvad snakker du om?"
Tag venligst en maske, læg den i jeres skød,
og vær klar til at tage masken på i tilfælde af, at nogen bryder ind.
Det rystede os alle sammen.
Så pludselig har vi de her gasmasker,
og de er den type, som når man trækker dem ud af emballagen
starter automatisk.
Man begynder at høre metalposen blive åbnet, alle de rivelyde,
og så hører man en konstant summen
og brummende lyd, som...
En maske alene er ikke særlig foruroligende,
men når man pludselig har over 100 masker,
lyder det lidt som dårlig filmmusik i et dramatisk øjeblik.
Ring til Trump. Bed ham om at stoppe sin revolutionære kamp!
Ring til Trump, han er din ven! Få ham til at gøre noget.
Folk er ved at gå i panik. De er bange.
Nogle medarbejdere er begyndt at græde.
Frygten kommer af, at man ikke ved, hvad der foregår.
Hvis man på det tidspunkt så det her i fjernsynet derhjemme,
vidste man mere end noget kongresmedlem.
Der er totalt kaos inde i Capitol-bygningen.
Da disse demonstranter stormede dørene og kom ind i Capitol,
barrikaderede både journalister og lovgivere sig
i forskellige rum, kontorer og skjulesteder og låste dørene.
Man høre et brøl komme tættere på døren,
og det er tydeligvis pøbelens kollektive stemme.
Og det var der, hvor jeg ligesom havde et indre bristepunkt.
"Jeg ved ikke, hvad der er på den anden side af disse døre,
om det er så slemt, at vi ikke længere kan beskytte salen."
Jeg sendte min onkel en sms med mit testamente for at sikre,
at nogen tog sig af min datter, som jeg mente, de burde.
Jeg vil ikke have, at mine forældre skal vide, hvad der foregår.
Jeg græd ikke, og jeg brød ikke sammen,
men jeg forberedte mig på det, der ville ske.
Jeg bad om styrke. Så... Jeg har lige brug for et øjeblik.
Jeg hørte højlydt postyr til venstre for mig,
og de var ved at trænge ind.
Jeg hørte højlydt postyr til højre, de var ved at trænge ind.
Det var på det tidspunkt, hvor alle sværmede og hoppede på samme tid.
Da brød linjen helt sammen på Lower West Terrace.
Skub! Skub! Skub!
Jeg måtte træffe beslutningen: Vi kan ikke holde linjen.
Jeg vendte mig til alle de betjente, jeg kunne se, og sagde:
''Kom, vi må op. Vi er nødt til at gå højt op. Vi må væk herfra."
Cruiser 50, vi har tabt linjen! Vi har tabt linjen!
Alle MPD, træk jer tilbage! Alle MPD, træk jer tilbage til øverste niveau!
Alle MPD, træk jer tilbage til øverste dæk, hurtigt!
Alle MPD tilbage til øverste niveau! Øverste niveau!
Politibetjente giver sig ikke, så det var en svær beslutning.
Da vi begynder at gå baglæns, tror de, at de er ved at vinde.
"Stik af, tøsedrenge!" "Nu har vi jer!"
Smut med jer, bare gå hjem. I er vildfarne."
Jeg ser mine betjente og giver dem anvisninger i radioen,
"I skal bruge trappen, kom så, kom så."
Jeg vinker dem hen til trappen. Jeg siger: "Fortsæt, fortsæt."
Jeg venter på den sidste betjent, jeg kan se og fysisk røre ved,
og jeg griber ham og hejser ham bogstaveligt talt op
i bæltet og prøver at få ham op ad trappen.
Lige bag os kommer mængden op ad trappen bag os.
Jeg er ansvarlig for hundreder af politibetjentes liv.
Jeg er ansvarlig for at holde denne menneskemængde
ude af den store bygning bag mig.
Så jeg tog nogle ressourcer, som var blevet tildelt mig,
og kommandør Kyle brød ud for at tage disse betjente med ind.
Vi kommer op til toppen af trappen,
og lige der er døren til det, vi kalder tunnelen.
Det er normalt en dør, som man ser under indvielsen,
hvor præsidenten kommer ud,
og man ser det hele klart og rent.
Det er USA. Det er her, præsidenten kommer ud.
Vi skyndte os ind og lukkede og låste dørene.
Jeg har arbejdet i Capitol-politiet, der startede jeg,
og jeg har altid troet, dørene var skudsikre og uforgængelige.
"Nu har vi endelig et par minutter til at trække vejret", ikke?
Et halvt minut efter var der en fyr, jeg ved ikke, hvad han brugte,
men han slog glasset ind, rakte armen ind og låste den op.
Og fra da af var kampen i gang.
Kommandør Kyle var tilfældigvis den højest rangerende i den gruppe.
Han overtog kommandoen og tog styringen
og fik alle organiseret så godt som muligt.
Det er sådan en smal gang.
Jeg tror kun, at den er omkring tre meter bred, I ved?
Det var her, vi gik i stilling.
Planen var meget enkel. Op på række og luk ikke skurkene ind.
Kom så, slå den ned.
De er lige så mast sammen,
og man kan kun se mennesker bag dem.
Folk oven på folk oven på folk.
Det var et fucking mareridt. Det var et mareridt.
Skub! Skub! Skub!
Jeg troede, vi var det eneste punkt under pres.
Jeg troede, det var Alamo, ikke?
Det var den sidste kamp. Hvis de kommer herind, er det slut.
USA! USA! USA! USA!
Breaking news østpå i nationens hovedstad,
hvor der hersker absolut kaos lige nu.
Hundreder, hvis ikke tusinder af demonstranter på trappen.
Nogle af dem er brudt ind i bygningen.
Vi har set videoer af dem i kamp med Capitol-politiet
inde i Capitol-bygningen, og nu ved vi ikke præcis,
hvad de har med, eller hvad deres hensigt er.
KLOKKEN 14.37
Er det Senatet?
Banke, banke på. Så er vi her.
Hvor fanden er de?
Hvor er de henne?
Mens vi er her, kan vi lige så godt oprette en regering.
Lad os sætte os ned, folkens! Lad os sætte os ned!
-Fucking Nancy Pelosi. -Lad os kaste ting.
Hvor fanden er Nancy?
For helvede, mand. Det glæder mig at se jer. I er sgu patrioter.
Ted Cruz' indsigelse mod afstemningen i Arizona.
-Han ville forråde os hele tiden. -Virkelig?
"Indsigelse mod optællingen af valgmændenes stemmer i Arizona."
-Kan jeg få et billede? -Det er en god ting.
Han er med os.
Jeg sidder i denne stol, for Mike Pence er en skide forræder.
Godt. Kan jeg så få jer ud af dette rum?
-Ja. Javel. -Det ville jeg sætte stor pris på.
Vi elsker politiet.
Det er kun et spørgsmål om tid. Retfærdigheden er på vej.
Mens I forbereder jer, vil jeg bede.
Almægtige Gud, vi beder dig om at give os fred, hvis du kan...
Husets kapellan gik op på podiet, og hun begyndte at lede en bøn.
"Almægtige Fader, frels os." Jeg ved ikke, om hun sagde "udfri os",
men det lød meget som den form for bøn,
man beder, når et skib er ved at synke.
Eric Swalwell kigger på mig og siger: "Hvad er det her, vores gravtale?"
Og jeg tænker det samme: "Hvorfor sidder vi og beder?
Vi må være klar til det her."
Vi er nødt til at finde våben, for når de når hertil
og overrumpler os, skal vi have noget at kæmpe med.
Og der var ingenting. Intet. Jeg så kun kuglepenne.
Så jeg siger til ham: "Tag en kuglepen og vær klar."
Som tidligere politibetjent
kigger jeg ned efter mine våben,
som jeg har båret så længe rundt om livet,
og der var ikke noget.
Der er ingen stav, ingen pistol. Der er ikke noget.
Hvad kan jeg bruge som våben? Og jeg tænker på mine nøgler.
Min mand siger: "Find din indre texaner. Din Elizabeth Jennings."
Hvilket er en reference til serien The Americans.
Jeg sagde: ''Håret sidder allerede i en hestehale. Jeg har min kuglepen.
Jeg går ikke ned uden at stikke en kuglepen i halsen på nogen."
Sådan klarer vi stressede situationer, med lidt galgenhumor,
men han skulle vide, at jeg var i den sindstilstand,
og at det nok skulle gå.
KLOKKEN 14.38
Endelig kommer en anden betjent fra Capitol-styrken ind med en M-16
og siger, de har sikret en rute ud.
De sagde, at alle bliver evakueret. Vi skal af sted nu.
Sikkerhedsvagterne begynder at få alle medlemmerne ud,
men det blev mere og mere tydeligt, at de havde glemt,
at der var to dusin oppe på galleriet.
Og de af os oppe i galleriet siger bogstaveligt talt:
"Hvad med os? Hvad med os? Vi er stadig heroppe!"
USA! USA! USA! USA!
Vi gik gennem korridorerne, og vi kom til en række politifolk.
Der er ikke mange. Ikke mere end ti.
USA! USA!
Og mængden blev større og større bag mig.
Vi vil have Trump! Vi vil have Trump!
Der var en dør for enden af gangen, lige fremme.
Og alene det faktum, at politiet stod fast der
og ikke vil have demonstranterne forbi,
fik mig til at tænke, det er en af salene.
I skal trække jer.
Det her ender ikke godt, drenge! Det ender sgu ikke godt.
Jeg ved ikke, hvor mange der er bag mig, men så langt jeg kan se,
og når mængden beslutter sig, kan politiet ikke stoppe dem.
Det er begyndt. Det er begyndt.
Det er begyndt. Jeg sagde jo, at de er på vej.
Mængden vælter frem og begynder at smadre døren for at komme igennem.
De sparker og kaster sig mod den, hvad de kan for at bryde ind.
1776, baby! USA! USA!
Dørene begyndte at ryste voldsomt, og folk hamrede på dørene.
''Luk os ind!"
Åbn døren!
Det er den mest skræmmende lyd:
Folk forsøger at mase sig vej ind
ad hoveddøren til USA's Repræsentanternes Hus.
Alle skynder sig over
for at stille møbler op mod døren, for at sikre døren,
men så begynder alle betjentene at bede folk om at gå tilbage,
og de havde trukket deres våben.
Stop tyveriet! Stop tyveriet!
Jeg stod med et kongresmedlem, Markwayne Mullin,
og på grund af COVID er der små flasker med håndsprit,
og de var lavet af træ, træbaser.
Jeg kigger på ham, og han river spritflasken fri af bunden.
Jeg sagde: "Mark, hvad vil du med den?"
"Det er mit våben."
Jeg så, at der var en anden på den anden side af gangen,
så jeg begyndte at rive den af dens base.
Tilbage nu! Tilbage. Gå væk fra døren!
I salen er omkring 80-90 % af medlemmerne gået
eller står i en række, klar til at gå.
Og der var et par medlemmer af Kongressen og nogle betjente,
der barrikaderede den midterste dør.
Mens jeg står der, begynder glasset at gå i stykker.
De har smadret glasset.
Og støjen fra glasset og kraften fra det glas, der kom ind...
Meget voldsomt. Meget, meget voldsomt.
Bryd det ned! Bryd det ned!
Bare bliv nede.
Bryd det ned! Bryd det ned! Bryd det ned!
Et republikansk medlem læner sig over og kigger og siger:
''Jeg kan tale med dem. Jeg er en af dem."
Og jeg ser på ham:
"Du er skør. De mennesker er... De er bindegale. De angriber os.
De er ligeglade med, om du er republikaner.
For dem er du medlem af Kongressen. Vi er indenfor, og det er de ikke."
En ung mand kigger gennem glasset og siger:
"Du er fra Texas! Du burde støtte os!"
Og jeg siger: "Nej, hr. Jeg kan ikke støtte det, I gør lige nu."
Jeg sagde: "Vi er her i dag, vi passer vores arbejde.
Det er et helligt sted, Jeg mener, stedet her,
det er USA's Repræsentanternes Hus.
I forstyrrer det, vi forsøger at gøre."
Jeg sagde: "Det, I gør, er uamerikansk, og I må stoppe.
I må holde op med det her lige nu.
For folkene fra Capitol-politiet her har trukket deres våben.
Hvis I ikke gør det, kan de skyde og dræbe jer.
De kan skyde dig."
Det var en ret intens situation.
Hvis de var kommet gennem dørene, var der trukket våben.
Det kunne være blevet et blodbad lige der.
De bliver ved med at prøve, men de kommer tydeligvis ikke ind,
så en del af mængden skiller sig ud og går ned ad en gang.
Jeg sidder i stolen og føler mig som kaptajnen på Titanic.
På en eller anden måde bør jeg blive der, indtil alle er gået.
Jeg ved ikke, om det står skrevet, men det følte jeg.
Et par stykker sagde: "Du bør gå nu."
Så jeg gik ud, og da jeg vendte mig om,
så jeg tre politibetjente uden for dørene,
og en stor, vred folkemængde.
Jeg har en kniv.
-De går deres vej. -De går.
De går! De går!
De var 15 meter væk fra medlemmerne.
Hvis de bryder igennem, er det skidt.
Dette er ikke en gruppe på en håndfuld demonstranter
med et flyveblad.
Politiet havde trukket deres våben,
og de fortsætter med at slå med deres bare næver mod glasset,
og på et tidspunkt knækkede glasset.
Jeg ser de folk lige i ansigtet, der slår deres næver mod glasset,
og hvis du havde spurgt mig, hvordan had ser ud...
så er det sådan der.
Vi har gennemført evakueringen af alle medlemmer i salen.
Og her er vi så. Vi sidder bare her.
Capitol er ved at blive evakueret, og vi har ingen steder at tage hen.
Vi kan høre folk i gangen bag os, så vi kan ikke gå den vej.
Vi kan ikke komme ned i salen,
så vi sidder fast. Fanget i en fælde.
Bryd den ned! Bryd den ned!
Vi vil ikke skade jer, vi vil bare ind!
Der lader til at være et dødvande foran.
De sidder fast i gangen og forsøger at komme forbi rækken af politifolk.
Der blev råbt en masse, en masse støj.
Hvad fanden?
Jeg er ikke sikker på hvorfor, men politiet træder til side.
-Kom så. Bryd den ned! -Bryd den ned!
Bryd den ned!
Lad os komme af sted!
Jeg kommer derop, og der er flere betjente med trukne pistoler
rettet mod dørene på den modsatte side af lobbyen.
-Der er en pistol! Der er en pistol! -Han har en pistol!
Og jeg når at se et skud affyret af en af vores betjente.
Det lød sgu som et skud!
Jeg ved ikke, hvad han skyder på. Der må være trusler,
så jeg råber: "Hvad har vi?"
Og nogen siger: "Der er blevet affyret ét skud. En er ramt."
Tilbage! Tilbage! Tilbage!
Og så råber folk: "De skød hende fandeme. Hun er ved at dø."
Det var dig! Det var dig!
-Det var dig! -I skød hende!
Så jeg skubbede mig op foran i lokalet.
Jeg kiggede ned, og der lå en kvinde på gulvet
med blod ud af munden.
Hun ser hårdt såret ud,
og hun er omgivet af politifolk, der forsøger at redde hende.
Når man begynder at bruge dødbringende magt,
er situationen eskaleret til et helt andet niveau.
Gå tilbage, for helvede! Hun vil fandeme dø!
Man kan se, politiet stadig er bange for mængden,
så de fokuserer på hende.
De forsøger at redde kvindens liv,
men de har øjnene rettet mod mængden,
der når som helst kan angribe.
De beder dem om at gå tilbage og give dem plads.
-Hun har brug for hjælp! -Tilbage!
Vi kan ikke redde hende! Gå tilbage, for helvede!
Vi kan ikke redde hende, hvis I står her. Tilbage!
Giv plads, alle sammen.
Der blev gjort plads til at bære hende gennem gangen,
men de bar hende bare ned.
Jeg tror, alle var i chok og oprørte over, at det var kommet så vidt.
Hvad fanden?
Pistolen går af...
...og jeg går ud fra, at der vil ske mere af det.
Så på dette tidspunkt er jeg bange, ikke?
Jeg ryster bare helt vildt.
Alle sammen, bliv nede! Bliv nede!
-Tag jeres nåle af. -Væk med nålene.
Nogle anbefaler, at vi tager vores nåle af.
Det er de nåle, der identificerer os som kongresmedlemmer,
og jeg vidste, at hvis de brød ind gennem dørene og kom efter os,
ville vi meget let kunne identificeres af nålen.
Så jeg tog min nål af, og flere andre gjorde det.
Jeg ringer til min kone, ikke?
Og det var... Det var det sværeste øjeblik af det hele.
Og så snart jeg hører hendes stemme
og vil tale med hende, kan jeg næsten ikke.
Det er, fordi det i det øjeblik går op for mig,
at jeg foretager det opkald, ikke?
Det telefonopkald, som alle kender til.
Telefonopkaldet fra 80. etage i bygningen.
Telefonopkaldet fra flyet, mens det styrter ned. Jeg ved det ikke.
I mit hoved vil jeg gerne skifte til at være,
hvad jeg vil kalde ranger-klar eller kampklar.
Jeg ringer til min kone og siger: "De er brudt ind i Capitol.
Vi er omringet. Der er ingen vej ud."
Hun siger til mig: "Hør, du skal ikke spille helt.
Du har en familie nu."
Mens jeg hører alle andre tale med deres kære,
kæmper jeg faktisk en mental kamp om,
hvorvidt jeg skal ringe til mine børn, så de kan høre min stemme?
Så jeg kan høre dem?
Eller skal jeg lade være, fordi jeg ikke vil bekymre dem?
Og jeg beslutter mig for, at jeg er nødt til at tale med mine børn.
Jeg ville ikke gøre dem kede af det.
Mere end noget andet ville jeg ikke gøre dem kede af det.
Så jeg siger: "Jeg er okay. Jeg skal nok klare den."
Og til det svarer min søn: "Hvad mener du med det?
Vi kan høre skud, og vi kan høre glas blive knust."
Det var første gang, jeg indså,
at de kan opfatte, hvad der skete,
og lige efter det troede jeg, at jeg var...
Umiddelbart efter jeg lagde på, troede jeg, jeg fik et hjerteanfald.
Det føltes, som om mit bryst skød ud af min krop,
og hjertet hamrede virkelig hårdt.
Men jeg var ikke klar over, at folk omkring mig...
...kunne se, at jeg var ked af det.
Jeg troede, at jeg holdt det inde,
og så mærker jeg, at nogen tager min hånd.
Og... Jeg kigger om bag mig, og det var Jason Crow.
Han stryger mig over hånden og siger: "Du skal nok klare den."
Det var jeg ikke selv sikker på, men det var det, der skulle siges.
Vi går ud af elevatoren med trukne pistoler
og går ned ad gangen
til indgangene til senatssalens galleri.
Der er bare ikke andet end folk på gangen,
og vi er kun tre.
Og jeg tænker: "Åh, mand, det her bliver slemt."
Vi råber til dem: "Ned på jorden, nu. Ned på jorden nu."
De lægger sig på jorden, og en af fyrene råber:
''Skyd ikke. Jeg har to knive på mig."
Jeg begynder at undersøge ham,
og han havde ganske rigtigt lommeknive på sig.
Det var lommeknive, men de var lange nok til,
at han kunne gøre skade på nogen.
Og... han havde også plasticstrips på sig.
Nogen begynder at hamre på døren bag os,
og vores betjent, en af betjentene, går hen for at åbne døren,
og vi siger: "Vent et øjeblik. I ved ikke, hvem det er."
Betjentene griber deres pistoler og gør deres pistoler klar,
hvilket fortæller mig, at de ikke ved, om det er...
Oprørere på den anden side eller redningsholdet.
Hvis jeg havde ondt i sinde og ville ind, ville jeg banke.
Hvis jeg ville lukkes ind, ville jeg råbe: "Politi!"
"Åbn ikke døren! Hvordan ved I, det er politiet?"
Jeg tænker ved mig selv: "Seriøst?
Har I ikke en form for særlig kode?"
I ved... Noget i den stil, ikke?
Så du ved, at det er en politibetjent.
Åbn ikke døren. Du ved ikke, hvem det er.
En af betjentene står med pistolen klar og låser døren op,
kigger ud og kontrollerer, at det er redningsholdet.
-Døren går op... -Og de siger til os: "Af sted."
Da vi kommer ud i gangen, kan jeg ude til højre se
betjente med trukne pistoler
og en del af pøblen med ansigtet nedad, der bliver holdt tilbage.
KLOKKEN 14.53
Gå tilbage i gangen! Hold op med at komme frem! Gå tilbage!
Husk, hvad præsidenten sagde for et par timer siden
ved det stævne ude på Ellipsen her i Washington.
Han sagde til alle disse personer, hans tilhængere:
''I vil aldrig kunne generobre landet med svaghed. I skal vise styrke."
Han opfordrede dem til at marchere mod Capitol.
Det er præcis, hvad de har gjort. De har ikke kun marcheret.
De bringer mange mennesker i fare lige nu.
-Hvis hus? -Vores hus!
Stormen er her!
Tilbage! Stop, tilbage!
Jeg kunne ikke få kontakt over radioen, så jeg endte med at ringe.
"Jeg har brug for nogle folk, ellers taber vi det."
Han sagde: "I må stå fast. Vi har ikke nogen lige nu."
Det var fuldkommen ufatteligt. De forstår ikke,
at vi er 30 mennesker her, der kæmper mod tusinder.
Jeg lægger på og siger: "Vi må holde ud lidt længere.
Kavaleriet er på vej. Bare lidt."
Jeg var nødt til at lyve, så de ikke følte min desperation.
Jeg går langsomt ind og prøver ikke at blive bemærket for meget.
Du følger med mængden, om du vil det eller ej.
Det var så tæt pakket, at man ikke havde andet valg.
Så begyndte de at gøre det her: "Hiv ohøj! Hiv ohøj!"
Hiv ohøj! Hiv ohøj!
Der er en betjent der med sin gasmaske.
Fyren tager fat i hans maske
og forsøger at rive hans maske af for at se hans ansigt.
Han råber ad ham: "Fortæl mig dit navn, dit møgsvin!"
Fortæl mig dit navn, dit møgsvin! Hvad?
Man kunne høre betjenten råbe:
''Stop! Hvad fanden laver du? Stop det!"
Hjælp!
Han blev knust og skadet,
og man kunne se blod løbe fra hans mund.
Jeg tror, at de trak ham væk efter det.
Få ham om bagved. Få ham om bagved.
Lad os få nogle friske ansigter!
Og så vender mængden tilbage til at angribe dem
og forsøge at komme ind i bygningen.
Min kommissær kommer hen og siger:
"Vi skal finde indgangen til West Terrace.
Vi må derned. Kommandør Kyle er dernede."
Så jeg samler omkring 20 mand fra min deling.
Vi arbejder os igennem... Det er en labyrint.
Så vi går ned, og i denne gang er der MPD-betjente,
betjente fra Capitol-politiet, der ser ud, som om de har fået tæsk.
De ser fuldkommen udmattede ud.
Det ligner målstregen ved et løb, som ingen af os har trænet til.
Jeg kigger rundt på mine betjente, og de fleste er babyer.
De er mellem 21 og 25 år. Jeg siger: "Gå hen og bak dem op."
Så nu er der 40 mennesker i gangen i stedet for 20.
Det er, som om de var spartelmasse til et hul, ikke?
Og det var ikke nok.
Jeg når frem til døren, ikke?
Den er højt placeret, så man kan se ud i mængden,
og der er stadig tusindvis af mennesker.
Snerrende, vrede mennesker, der skælder en ud.
Træk politiet ud! Træk politiet ud! Træk politiet ud!
Det er mest af alt: "Fuck jer, svin!"
"Flyt jer, så vi ikke skal gøre jer fortræd."
''I niggere kan ikke tåle at have magt."
Og jeg tænker: ''Kaldte han mig lige en nigger?"
"Mig?" En del af mig siger: "Det er uhøfligt."
Og en anden del af mig siger: "Sig lige det igen."
Jeg prøver at give folk en chance, men uanset hvad måtte man ind igen.
Så jeg løb over til vores sårede betjente,
trak dem på benene og kastede dem tilbage i kampen.
"Jeg ved godt, du er såret, men du skal tilbage i kampen."
Og så smed jeg dem tilbage i kødhakkeren.
Det var en meget svær ting at gøre følelsesmæssigt, ikke?
01:40:43.160 -- 01:40:45.160 Vi ankommer til det hemmelige sted.
Vi ankommer alle på cirka samme tid,
og på det tidspunkt ser vi på en storskærm,
hvad der rent faktisk sker uden for Capitol.
Hvor voldeligt det var, og hvor vred pøblen var,
og de handlinger, der blev begået mod Capitol-politiet.
Mod alle, der står mellem dem
og deres mål om at komme ind i Capitol.
Chuck Schumer og jeg sender en offentlig erklæring til præsidenten,
for det er det eneste, han tager sig af.
Men det lykkedes ikke. Vi fik ham ikke overtalt til at gøre noget.
Alle ledere var til stede, demokrater og republikanere, fra begge kamre.
Og vi er nu i gang med en stribe aktiviteter på telefonerne.
Chuck og jeg talte i telefon med guvernøren i Virginia,
Steny med Maryland, og vi spurgte: "Er jeres nationalgarde klar?"
Jeg sagde: "Larry, Capitol-bygningen er under belejring,
og vi er nødt til at indsætte Maryland-garden."
Hans svar var: "Ja, det er vi villige til at gøre."
Han sagde dog videre, at han havde kontaktet forsvarsministeriet
og ikke kunne få tilladelse til at gøre det.
Vi skal have volden stoppet,
og det kan kun ske med nationalgarden.
Vi talte med forsvarsministeren og sagde:
"Hr. minister, De er nødt til at indsætte tropper lige nu."
Og vi kunne ikke høre en hast i hans reaktion.
Han sagde: "Vi ser det. Vi overvejer det.
Vi forsøger at få det igennem, og ja, vi forstår problemet."
Men ikke: "Det skal nok blive gjort."
Vi kommer efter dig, Nancy!
Vi er her efter forræderne!
KLOKKEN 15.30
Jeg ved, at vores billeder, vil være en af de vigtigste måder
folk kan vide, hvad der foregår derinde.
Så uanset hvad skal jeg fortsætte med at arbejde.
Jeg møder en af mine kolleger, Jim, og vi ser nogle af demonstranterne
gå ind og ud af Nancy Pelosis kontorsuite.
Pelosis kontor!
Er hun derinde?
-Pis! -Kig på hendes e-mails.
Det er en del af Capitol, hvor man ikke engang kan stikke hovedet ind,
uden at en betjent råber til en, at man skal forsvinde.
I bange, små, demokratiske røvhuller.
Jeg tror, jeg kan lide mit nye spisebord.
Kontoret var allerede blevet hærget.
Der er folk, der roder rundt på udkig efter souvenirs.
Formand Pelosi er sportsfan. Hun har memorabilia stående.
En person går hen til mig, tager en baseball fra hylden,
og siger: "Tror du, det er i orden, at jeg tager den her?"
Så kommer der en fyr ind med et amerikansk flag
og med noget, der for mig ligner en kæmpe kvægstav i bæltet.
Det er faktisk en bedøvelsespistol.
Han lægger forsigtigt sit flag ned på et bord.
Han sætter sig ved et skrivebord, smider fødderne op,
kigger i skufferne på skrivebordet og kigger på computerskærmen.
Han holder et stykke post op med Nancy Pelosis underskrift på,
så han kan tage billeder af det, som bevis:
"Det er Nancy Pelosis kontor. Jeg er her."
På dette tidspunkt indser Jim og jeg, at vi har fået nok,
og at vi er nødt til at søge i sikkerhed.
Okay, vi kom endelig ud. Vi er ved at blive evakueret.
Vi sad fast oppe i galleriet
da demonstranterne stormede ind i mødesalen.
Mange medlemmer var allerede kommet ud,
men nu kommer vi endelig ud, så vi evakuerer.
Vi når frem til det sikre rum, det er meget stort,
og der er sandsynligvis over 100 kongresmedlemmer derinde.
Det er første gang, mange af os udstøder et lettelsens suk.
Vi er de sidste, der når frem, og der er kaos.
Ingen ved, hvad vi laver. Ingen ved, hvor længe vi bliver der.
Ingen ved, hvad der nu sker.
Jeg prøver ikke at blive politisk, men jeg sætter stor pris på dig.
Hun er en sød dame.
Vi er i januar 2021, så COVID er stadig et meget aktuelt emne.
Der er en masse, der ikke bærer masker.
Jeg tror, at det bare tilføjede endnu et lag af angst for alle,
at for pokker, vi evakuerer, vi får folk derhen, og nu er vi i...
Jeg kaldte det COVID-petriskålen, bare for at løfte stemningen.
For det er bare: "Nå ja, og vi står midt i en pandemi."
Det er svært at forstå på det tidspunkt, at det ikke er slut endnu.
Jeg er ude, men Capitol er ikke sikret, så vi er i det rum.
Først tænkte jeg: "Puha, okay. Det er slut." Det er slet ikke slut.
Det var ikke et brud. Det var en belejring. Vi blev løbet over ende.
Hundreder og atter hundreder af mennesker væltede ind,
og det var forbløffende og også skræmmende,
fordi jeg er så bekymret for Tabitha og Hank.
Langsomt blev lyden svagere.
Lydstyrken sænkes, og jeg siger til Tabitha og Hank: "I kan komme ud nu."
Vi stirrer bare på hinanden, og ingen siger et ord.
Så banker det på døren.
''Det er Capitol-politiet. Vi vil hjælpe."
Det var det øjeblik, hvor jeg følte, at jeg havde overlevet.
Jeg modtager en sms om, at politiet har dem. De er på vej.
Det er en pinefuld tidsperiode,
fordi jeg ved, at de nu er uden for det rum.
Jeg ved ikke, om hele ruten er sikker,
men de ankom nok kun ti eller 12 minutter senere.
Vi går ind i baglokalet, og Jamie ser dem,
og de samles i et kram, og der er tårer og gråd.
Han ryster næsten,
fordi han har fundet sine børn.
Det er svært at beskrive, hvordan det føles,
men det var bare overvældende,
og jeg kastede bare mine arme om Tabitha og Hank.
Jeg arbejder ikke engang i Capitol. Jeg arbejder i en anden bygning.
Jeg skulle ikke have været der, og ikke alene mig,
mens hans børn skulle heller ikke være der.
Vi befandt os tilfældigvis 15 meter fra salen på dagen for et oprør.
Og kongresmedlemmet sagde noget i retning af:
''Ikke en god dag at tage sit barn med på arbejde."
-Hvis hus? -Vores hus!
Forræderi! Forræderi!
Området uden for Rotunden er fyldt med mennesker,
og en fyr kommer hen til os og siger: "Vi gør det her for jeres folk."
Han siger: "Sorte mennesker burde være heroppe sammen med os."
Og jeg sagde til ham:
"Så længe der har været afroamerikanere i dette land,
har vi været frataget stemmeret, vi er blevet slavebundet,
vi er blevet frataget vores rettigheder.
I alt dette har vi aldrig haft i tankerne at komme herop
og gøre noget så latterligt og så privilegeret
og så uamerikansk som det, I gør lige nu."
Så jeg sagde: "Du skal ikke se på mig og sige, I gør det for min skyld.
Jeg har tjent mit land og tjent det ærefuldt
og tjener det fortsat."
Jeg sagde: ''Det, I gør, er ikke i jeres lands tjeneste.
'Du er en forræder.
Du skal ikke tro noget andet, mens du står i denne bygning."
-Hvis hus? -Vores hus!
-Hvis hus! -Vores hus!
-Hvis hus? -Vores hus!
I Rotunden ser vi en fyr, der råber, og jeg vil interviewe ham.
Undskyld, hvad er det, I prøver på? Hvad er det, I forsøger at gøre?
Sparke røv og vinde hæder, dame.
Jeg spørger, om han vil afbryde, men før jeg når at tale færdig...
Vi er her ikke for at skade nogen.
Vi er her bare for at fortælle dem, der er en million eller flere af os,
som vil gå gennem bygningen om nødvendigt.
Og da jeg forsøgte at udfordre ham på,
hvad Donald Trump kunne tænke om det, der sker i Capitol?
Han kan ikke svare mig, fordi han ligesom peger mig i en retning...
Der er politiet. Pas på, her kommer politiet.
Og vi opdager, der kommer politifolk hele vejen rundt om Rotunden.
Jeg er bare ren og skær vrede.
Den overvældende følelse er bare vrede,
fordi Capitol er... Den er vores ansvar. Det er på en måde hellig.
De måtte gennem mange af vores folk for at nå dertil.
Jeg siger noget i retning af: "Er I sure?
For det er jeg, og det er på tide at tage det skide Capitol tilbage."
-Vi er på jeres side. -Nej. Lige nu er du i vejen.
-Nej, du er i vejen! -Capitol-politi, kom så!
246 sting i mit hoved i Irak, røvhuller.
Vi har en gruppe fra Metropolitan Police i fuld kampudrustning,
hvilket jeg er superglad for, for de er en halv meter højere end jeg.
De opførte sig, som om det var deres bygning. Det var fantastisk.
Demonstranterne står stille, op mod muren. Politiet er på vej mod os.
De presser meget mere aggressivt. De er ved at tage styringen.
De har stave og forsøger at skubbe Trump-tilhængerne tilbage,
så de tror måske, at vi er med dem.
Vi vil begge blive fanget i slagsmålet.
Vent lidt. Vi får tæsk! Åh, for helvede.
Der står en MPD-betjent ved siden af mig.
Nogen griber fat i hans stav, de kæmper frem og tilbage om den,
og til sidst får de fat i den,
og den flyver baglæns ind i mængden,
og han kigger over på mig: "Jeg har mistet min stav!"
Jeg sagde noget a la: "Du har stadig næverne, kom nu!"
Folk er stimlet sammen igen, så vi bliver mast,
Laura er helt mast,
og vi prøver bare at holde sammen og komme igennem det her.
Men på et tidspunkt, fordi politiet skubber,
bevæger demonstranterne sig, og vi går med dem.
Laura går forbi mig, og hun fører mig mod udgangen.
Lad os komme ud.
USA! USA! USA!
I dette øjeblik er Capitol stadig besat af demonstranter.
NBC News rapporterede, at politiet på Capitol Hill
og DC Metro-politistyrken samarbejdede om at rydde bygningen.
Graden af succes på dette område er uklar for os i øjeblikket,
og ekstraordinært og uden forklaring gennem alt dette,
har USA's præsident ikke afgivet nogen erklæring.
Vi stirrer på fjernsynet og venter på, præsidenten skal gøre,
som præsidenter gør på et tidspunkt som dette: at berolige landet.
At gribe ind. At sende hjælp.
Og vi kigger og kigger og kigger,
og der er en voksende følelse af, at vi er alene om det her.
Jeg ser Liz Cheney i rummet, og jeg kender hende.
Vi er rivaler på nogle måder.
Hun er en meget konservativ republikaner,
men i mine øjne har hun integritet.
Hun er også den højest rangerende republikaner i rummet.
Jeg går hen til hende og siger: "Liz, jeg stoler på, du er enig med mig i,
at så snart vi kan, så snart de giver os grønt lys,
skal vi marchere tilbage til den sal og..."
Jeg havde tænkt mig at sige: "Afslutte jobbet og bekræfte valget."
Men hun afslutter min sætning for mig.
Jeg siger til ham: "Vi skal straks fremsætte et anklageskrift.
Præsident Trump er farlig. Han skal anklages,
og han skal dømmes og fjernes, med det samme."
Åh, okay. Det er Liz Cheney, der siger det.
Det slår fast, hvor afgørende dette øjeblik er.
Vi havde en kort diskussion om: "Vi burde give op. De er kommet ind."
Trods alle vores anstrengelser fandt de vej ind på anden vis.
Jeg fortalte dem, der var der:
"Jeg ved ikke, hvor mange der er ovenpå. Jeg har ingen anelse.
Men der er tusindvis af mennesker foran os, der gerne vil herind.
Hvis vi går nu, kommer de herind, og vi får dem aldrig ud. Vi bliver."
Det er meget foruroligende, når man tænker: "Hvad gør vi nu?
Hvad er slutspillet? Hvad ender alt det her med?"
Det virkede, som om det bare ville fortsætte.
Det var, som om de ikke gav op, og vi ikke gav op.
Jeg arbejder mig op foran og ser en af mine betjentes fødder
blive trukket væk fra mig. "Hvad fanden sker der?"
De har en MPD.
Sergent Isaac fortæller mig, at en af vores betjente er ude i mængden.
Og så tænker jeg: "Hvad gør vi nu?"
Vi kan på ingen måde efterlade den betjent derude i mængden.
Men jeg vidste også, at vi havde så få mennesker ved døren,
at uanset hvem vi sendte, ville det være håbløst.
"Vi er nødt til at få fat i ham."
Men strategisk set kunne jeg intet gøre.
Jeg kunne have sendt... betjente ud, men så havde vi skullet skyde folk.
Det var umuligt at indføre skydevåben i denne situation. Det var uholdbart.
Jeg tænkte: "Fuck det. Vi må bare gå derud og få røvfuld."
Vi begyndte at lægge vores plan for, hvem der skulle ud.
Vi ville måske sende omkring ti betjente derud.
Vi ville omringe ham og så trække ham ind igen.
-Jeg har en af dem. -Jeg har børn.
Heldigvis blev han bragt tilbage op til døren lige før,
vi gjorde os klar til at gå ud efter ham.
Kom her. Få ham tilbage derop igen, kom nu.
Vi lader dig gå!
Vi elsker jer, venner.
Jeg vender mig om og kigger, og der er han så.
Han ser ud, som om han var blevet trukket ind i en folkemængde.
Han var blevet slået og skudt med en Taser.
Vi har brug for en læge!
Find ambulancefolk!
Flere gange under kampen blev det så intenst,
at jeg troede, vi ville tabe og ikke kunne holde ud.
Vi var alene i meget lang tid. Det er det mest skræmmende.
Vi tigger om hjælp på det tidspunkt, og der var ingen, der kunne hjælpe.
Vi gik fra at beskytte Capitol til at overleve i den tunnel.
Da vi forlod Capitol,
fik vi besked om, at Trump havde lavet en video
og opfordrede alle til at tage hjem.
Jeg kender din smerte. Jeg ved, du er såret. Det er en meget hård tid.
Der har aldrig været en tid som den, hvor der er sket noget sådant,
hvor de kunne tage det fra os alle.
Fra mig, fra dig, fra vores land. Det var et valg fyldt med svindel.
Men vi kan ikke gøre, som disse mennesker ønsker.
Vi må have fred.
Så tag hjem. Vi elsker jer, I er noget helt særligt.
I har set den måde, andre bliver behandlet på,
som er så slem og så ond.
Jeg ved, hvordan I har det. Men tag hjem, og tag hjem i fred.
Det er indspillet på forhånd! Det her er vores skide hus!
Klokken er ikke seks. Der er ikke fucking udgangsforbud.
Trump ville ikke... Det lød ikke som Trump.
Jeg spurgte tilhængerne: "Hvad mener I, hvad mener I om det?
Vil I følge Donald Trumps retningslinjer?"
For dem er det falske nyheder. Det kan Trump ikke sige.
Og så ser jeg QAnon-shamanen på trappen.
Så jeg går hen til ham, lidt åbenhjertigt:
"Er det dig, jeg kan se på billedet?" Han siger: "Ja!"
Jeg var i senatssalen. Jeg sad i Bidens stol. Det var sjovt.
Han er meget stolt af sig selv, og så siger jeg:
Synes du ikke, at det at skubbe til politiet
og at trænge ind, hvor du ikke må,
underminerer dit budskab?
Nej, nej. Budskabet er, at globalisterne og kommunisterne
har infiltreret vores regering på højeste niveau,
og de har glemt, at de arbejder for os, folket.
I dag mødte deres chef op på arbejde.
Jeg spørger ham: ''Men tror du, at Donald Trump ville støtte dig?
Når du reagerer sådan mod myndighederne og politibetjentene?"
Og så citerer han Jefferson:
Af og til må frihedens træ vandes
med patrioters og tyranners blod.
Jeg er lidt forbavset over det, han siger,
så jeg spørger ham: "Tror du, det var nødvendigt?"
Ingen kommer til skade lige nu. Ingen skubber politibetjentene,
så vores plan er at lade forræderne vide, hvem fanden der bestemmer.
Alle var udmattede. Kolonnerne var begyndt at briste.
Vi forsøgte at holde dem, så godt vi kunne.
Jeg satte mig på jorden og tænkte: "Jeg har ikke noget tilbage."
Der var ikke nok i denne verden til at motivere mig
til at rejse mig op igen og komme tilbage i kampen.
Jeg ved med sikkerhed, om det var godt, dårligt, eller ligegyldigt,
at hvis det var tid til at skyde os vej ud, var de fleste af os klar.
Man når til det punkt, hvor man er ved enden af,
hvad man kan tolerere som menneske, ikke?
Du forstår, at der er grænser, og der er muligheder,
at du som politimand er underlagt andre standarder.
Men jeg vil ikke dø i denne gang.
Jeg hører hunde gø,
og jeg kan ikke finde ud af, hvorfor jeg hører hunde gø.
Så jeg kigger ned ad gangen til højre
og ser politibetjente fra Virginia-afdelingen
løbe i vores retning i kampudrustning.
Ud af ingenting kommer et kæmpe menneske. Bare en gigantisk mand.
Han siger: "Har I brug for vores hjælp?"
Og så dukker der pludselig 25 folk op.
Virginias statspoliti.
De største fyre, jeg nogensinde har set. Jeg var så glad for at se dem.
Da de kom, tænkte jeg: "Okay, vi klarer det her."
Nu havde jeg lyst til at rejse mig og komme tilbage i kampen.
Vi havde friske folk hos os, og vi skal nok komme igennem det.
Vi skal nok vinde dette slag.
En af dem spurgte mig: "Skal vi kaste med chokgranater?"
Jeg svarede: "Kast alt, hvad I har. Lad os gøre det."
Vi samlede alle sammen ved døren og skubbede fremad.
Til sidst skubbede vi os udenfor.
Det var som at rense et afløb. Og vandet begynder bare at løbe.
Vi løb som lemminger ud af den dør,
og vi kunne begynde at skubbe folk ned fra tribunen.
Vi fortæller folk: ''Det er slut. Du er færdig. Kom ned fra tribunen."
Endelig er vi i offensiven efter at have været i defensiven i fire timer.
Vi skubber ud, og man kan mærke luften. Man kunne indånde luften.
Vi skubbede dem hele vejen tilbage, og så stopper man op og indser:
"Der er koldt herude, og jeg er våd fra top til tå."
Men man er glad. "Endelig er det slut."
Den dag, du aldrig troede ville ende, er endelig slut.
KLOKKEN 17.00
Vi var heldige som nation,
at Virginias statspoliti dukkede op, da de gjorde,
for ellers ville vi have haft helt andre samtaler om den 6. januar.
Hvis vi havde skudt, ville nogle i mængden også have skudt.
Vi havde fundet pistoler tidligere. Hvor mange havde faktisk våben?
Vi skyder, de skyder. Heldigvis eskalerede det ikke til det.
Jeg kunne kun forestille mig tabet af menneskeliv, hvis vi havde gjort det.
Det afgørende øjeblik under nedlukningen sker
formentlig omkring kl. 18.00 eller lige efter:
Det øjeblik, hvor formand Pelosi og Steny Hoyer træder ind i lokalet.
Vi var begejstrede over, at de var i sikkerhed, bekymrede over traumet.
Jeg bliver bedt om at tale, og jeg siger til dem: "Vi er tilbage.
Vi vil leve op til vores ansvar.
Vi kan ikke lade endnu en dag gå, før vi bekræfter,
at Joe Biden og Kamala Harris
er USA's præsident og vicepræsident."
Efter så megen forvirring og frygt og vrede i løbet af dagen,
var det et godt sted for os at sige: "Ja, nu vil vi gøre vores pligt."
"Vi ved ikke, hvornår i løbet af natten,
men vi vil bekræfte valget, og i morgen vil være en ny dag."
Jeg gav Tabitha et stort knus og et kys og sagde:
''Jeg er ked af det, og jeg ved ikke, hvordan jeg gør det godt igen,
men jeg lover, det aldrig vil være sådan igen her på Capitol."
Hun sagde: "Jeg vil ikke tilbage til Capitol."
Og...
Af en eller anden grund,
af alle de grumme ting, jeg ser, ramte det mig helt ind i hjertet.
Hun siger, hun ikke vil komme på min arbejdsplads, USA's Capitol,
og det kunne jeg ikke sige noget til på det tidspunkt.
CNN stinker! CNN stinker!
Fuck falske nyheder! Fuck falske nyheder!
Jeg ser en gruppe af mennesker, der råber slagord.
Energien i den kreds af mennesker er brandfarlig, og jeg kigger,
og folk knuser kameraer fra AP Press.
Og jeg er bange. De er... Det er et angreb på pressen.
Det er et angreb på medierne, og jeg holder et kæmpe kamera.
Så snart de er færdige med at ødelægge filmudstyret,
vil de så vende sig og udse sig mig som mål?
Fuck det lort!
Vis det på jeres kameraer.
Vi ses senere, Fake News!
Begynd at skrive alle navnene ned,
og så begynder vi at jagte dem en efter en.
Forrædere til guillotinen!
Jeg tager et billede af en gruppe,
og en kvinde vender sig og siger: "Hvem fotograferer du for?"
Og så råber hun: "Antifa-fotograf! Antifa!"
Hvilket er en dødsdom i den mængde,
og inden for få sekunder omringer fire store mænd,
den ene uden skjorte og med et økseskaft i hånden, mig.
Jeg løfter hænderne og siger: "Jeg er fra National Geographic"
Han siger: "Bevis det!" Og han har en kæp.
Jeg tager mit pressekort frem og holder det op og står helt stille,
og han læner sig ind, og han siger: "Åh!" Han siger: "Okay. Det er fint."
Jeg tænker: "Han tænker giraffer og zebraer på National Geographic."
Jeg tænker: "Lad mig komme væk herfra."
Der er indført udgangsforbud i hele Washington D.C.
efter denne utrolige dag med vold ved Capitol-bygningen.
Vi er nu omringet på denne side af Capitol af føderale myndigheder
og et meget stort politiopbud på dette tidspunkt.
Vi har netop hørt den anden meddelelse ryge ud.
Folk bliver bedt om at tage væk, udgangsforbuddet er nu trådt i kraft,
og hvis de ikke gør det, vil de blive arresteret.
Af sted! Af sted! Af sted!
Jeg kan se betjente i forskellige uniformer,
forskelligt taktisk udstyr.
Det faktum, at de var der, det faktum, at disse myndigheder
sendte deres mænd og kvinder til vores nations hovedstad
for at støtte vores brødre og søstre i Capitol-politiet,
var et fantastisk syn at se.
Det viste, hvad disse politifolk står for.
Det handlede ikke om politiske holdninger eller uenighed
med de mennesker, der var indenfor. Det havde intet med det at gøre.
Jeg vil for evigt være dem taknemmelig for den hjælp, de ydede.
Jeg gik bare rundt i bygningen og tænkte for mig selv:
"Folk døde herinde, mand. Folk er døde herinde."
Jeg kigger mig omkring og ser al ødelæggelsen i denne bygning.
Der ligger stadig betjente på gulvet,
der har ondt og bløder.
Nogle betjente genkender man ikke, før de tager deres hjelm af.
De sagde ikke meget. De kiggede bare på hinanden. Nikkede lidt.
De tænkte bare: "Hvad fanden skete der lige?" Det er svært at bearbejde.
En fyr brød sammen og begyndte at græde.
"Jeg ved ikke, hvor meget mere jeg kunne have taget."
Vi samles alle sammen, og min ene sergent siger:
"Hvis nogen prøver at fortælle jer, at I ikke gjorde jeres arbejde i dag,
og ikke kæmpede som bare fanden og holdt stand,
så bed dem komme til mig."
Jeg gik ind i Statuary Hall, hvor mange kammerater fra Capitol-politiet
befandt sig den dag, hvilede sig efter den lange,
langvarige kamp, som vi så dem udkæmpe.
Jeg gik bare hen og sagde "tak" til så mange som muligt.
Han gik rundt og spurgte dem, hvad de havde oplevet, og de var oprørte.
De følte sig i undertal og ikke godt udrustet,
og fik ikke forstærkning, og en betjent gav ham ikke hånden,
og min kollega sagde: "Så du det? Jeg sagde: "Ja, det er i orden."
Vi er republikanske medlemmer,
og de opfattede det, som om folk fra mit parti kom og angreb dem.
Det er meget følelsesladet.
Man har et øjeblik med skyldfølelse over for mennesker,
der fysisk ofrede sig selv for at sikre, at jeg var i sikkerhed,
og at medlemmerne var i sikkerhed.
Jeg kan komme hjem til min familie i aften på grund af disse mennesker.
KLOKKEN 21.00
I dag var en mørk dag i historien om USA's Capitol.
Til dem, der skabte ravage i vores hovedstad i dag: I vandt ikke.
Vold vinder aldrig.
Vi skal og vi vil vise landet
og hele verden, at vi ikke vil lade os aflede fra vores pligt.
At vi vil respektere vores ansvar over for forfatningen,
og det amerikanske folk.
Jeg anerkender vicepræsidentens mod.
Alle os, alle vores medlemmer. Det var en meget farlig situation,
så det er ikke bare: "Nå, nu er vi i sikkerhed."
Arrene efter den trussel og det traume, den forårsagede
er til stede i rummet.
Jeg tager ordet og modsætter mig indsigelsen.
Jeg lytter til debatten i senatssalen
og er vidne til den mest rå
og følelsesladede energi, jeg har set i hele min karriere.
Dette er det første øjeblik, hvor vi som nation forsøger at komme os.
Vi er alle amerikanere.
Ikke "amerikanere R", ikke "amerikanere D". Vi er amerikanere.
Ved at vende tilbage hertil for at fuldføre vores arbejde,
beviser vi, at vores demokrati ikke kan forstyrres af kriminel adfærd.
Vi vil ikke vakle eller bøje os, og vi vil ikke vige fra vores pligt.
Og så sker der et skift, og det er så mærkbart,
for pludselig, efter et par taler,
klikker det tilbage til de normale måder at gøre tingene på.
Jeg tager ordet for at støtte indsigelsen.
Udfordringerne fortsætter, og jeg siger: "Det er sgu da løgn.
Efter alt det her vil de stadig anfægte resultaterne?
Vil de fortsætte med den store løgn?
Vil de stadig gøre det?"
Fru formand, jeg rejser mig imod indsigelsen.
Jeg havde bedt republikanerne erkende, hvad de gør,
at opgive denne idé om, at valget ikke var fair.
Jeg er ikke den samme unge mand, som da jeg tog til Irak, så...
Jeg var villig til at gøre meget for mit land, og det gjorde jeg.
Jeg har bare aldrig indset, at den største trussel mod mit land
ville komme fra mine kolleger og fra andre amerikanske borgere.
Jeg så nogle af mine kolleger i salen
fremføre de samme argumenter, de havde planlagt, inden dette skete,
og det var det, der fik mig til at gå ned og holde min tale.
I de sidste par år er misinformation og frygt
blevet spredt blandt folk for profit og magt,
og i alt for mange år har ledere rundt om i landet ikke sagt noget,
og gentaget disse budskaber, fordi de troede,
at det var alt værd at vinde uanset prisen.
Der er intet andet end total stilhed fra min side af salen.
I det øjeblik slår det mig, at disse mennesker ikke har ændret mening.
Det var ikke kompliceret. Jeg måtte være tro mod mig selv.
Jeg sagde til mig selv: "Jeg vil ikke tillade, at mennesker,
der var i Capitol den dag
og gjorde, hvad de gjorde, påvirker min stemmeafgivning."
Jeg vil kunne gå hjem og sove med god samvittighed,
så jeg protesterede mod Pennsylvania.
Det var i øvrigt de eneste to stater, Arizona og Pennsylvania.
Jeg stemmer for at bekræfte valget i Arizona,
og jeg går ud af de midterste døre i salen
og ud i resten af Capitol, for første gang den aften.
Jeg ser cigaretskodder slukket på statuerne,
og smidt på gulvet, vandflasker, værktøj, Trump-flag,
og jeg går ned på hænder og knæ og begynder at rydde op.
I starten støder jeg på det her stykke.
Bare guldfolie, meget let, plastik, og jeg ser dette,
og er først ikke sikker på, hvad det er, men det ligner en vinge.
Jeg fortsætter med at gøre rent, og jeg finder resten af det.
Jeg ser figuren af den her knækkede ørn...
...og jeg holder den i mine hænder, som om det er et såret dyr.
Der er noget ved den her, som for mig er et billede på...
...hele den 6. januar.
KLOKKEN 3.40
Stemmerne til præsident for De Forenede Stater er som følger.
Joseph R. Biden Jr. fra staten Delaware har fået 306 stemmer.
Donald J. Trump fra staten Florida har fået 232 stemmer.
Senatets formands erklæring om afstemningen skal anses for
en tilstrækkelig erklæring af dem,
der er valgt til præsident og vicepræsident af De Forenede Stater.
Da formålet med mødet er afsluttet,
i henhold til Senate Concurrent Resolution 1, 117. kongres,
erklærer formanden det fælles møde for opløst.
Sidste hammerslag knuste mit hjerte,
fordi så mange republikanere stemte imod folkets vilje,
efter at de havde set død, ødelæggelse og skade på folk.
Et angreb på Capitol, forfatningen, vores kongres og vores demokrati.
Men der er en lettelse over, at det for øjeblikket er overstået,
og at valget er blevet godkendt.
Og forfatningen virkede,
og Joe Biden bliver USA's præsident om to uger.
Det føltes godt. Det føltes rigtig godt.
Mens jeg kører hjem, tænker jeg: "Er dette begyndelsen?
Eller er det enden?
Er det landet, der falder fra hinanden,
eller var vi ved at gøre vores pligt, på trods af alt det grimme,
med til at samle landet?"
Jeg kender stadig ikke svaret på det spørgsmål.
Jeg kører ind foran mit hus, og jeg går ind ad hoveddøren,
og jeg sætter mig i min lænestol, og jeg stirrer bare.
Jeg stirrer bare langt væk.
Og jeg brød sammen.
Jeg græd.
Al den frygt og vrede, det hele kom bare ud i det øjeblik.
Jeg tog mig sammen, og...
...den 7. januar...
...var alting anderledes.
Intet var det samme. I hvert fald ikke for os.
Jeg er født i et kommunistisk land. Jeg har brugt min karriere
på at arbejde i eller omkring lande, hvor folk kæmper
og sætter livet på spil for demokratiet og for at få en retsstat.
Jeg tror, at dæmonerne altid er derude,
og hvis vi ikke gør alt, hvad der står i vores magt, hver eneste dag
for at forsvare det system, vi tager for givet, kan vi stadig miste det.
Det eneste, der er nødvendigt for, at ondskaben kan eksistere,
er, at gode mennesker ikke gør noget.
Folk i hele landet er afhængige af, uanset om det er politiet,
uanset om det er militæret, uanset om det er lovgivere,
at vi lever op til vores ed,
opretholder forfatningen og retsstaten og beskytter demokratiet.
Jeg kører endelig hjem og tænker ved mig selv:
"Hvordan kan jeg takke mine betjente?
Hvordan forklarer jeg en ægtefælle eller en kæreste,
deres børn, at deres mand, deres mor, deres kone, deres søn,
deres datter blev såret på grund af noget, jeg måske ikke har gjort?"
Jeg tror, at det værste for disse betjente, er opfattelsen,
at en tredjedel af landet ikke tror på, det overhovedet er sket,
og ikke mener, at deres tjeneste tæller for noget.
Det er følelsesmæssigt svært, og derfor er det vigtigt,
at historien viser, hvor modige disse mennesker var.
Jeg sætter mig på flyet for at flyve tilbage til Michigan,
og der er en håndfuld kongresmedlemmer på flyet.
Alle andre er fra folkemængden.
Alle de andre er fra pøblen, og de fejrer det.
Og vi sidder bare med hovedet bøjet
og overhører på en times flyvetur fra Washington til Detroit
denne pøbel, der genfortæller hele dagen fra deres perspektiv.
Det er forfærdeligt.
Jeg kan ikke tilgive eller glemme det traume, der blev forårsaget.
Jeg så mine medarbejderes øjne, disse unge, idealistiske mennesker,
for det traume, de havde oplevet,
og det posttraumatiske stress, som de vil opleve.
Disse ar stikker dybt. Man kan reparere bygningen,
men det er meget svært at afhjælpen det traume, som folk har oplevet.
Jeg kører fra Washington tilbage til New Jersey,
og jeg ser mine børn løbe hen til mig for allerførste gang...
...og den yngste løber bare rundt.
Han danser bare rundt, og han er i den alder, tre år gammel.
Men min ældste søn på fem år kommer hen til mig.
Han går hen til mig, eftertænksom, og siger: "Farmand, er du okay?
Er der sket noget på arbejdet?" Og jeg kunne...
Jeg tror bare ikke, at jeg nogensinde i mit liv har oplevet
så gennemtrængende ord som dem.
"Skete der noget på arbejdet?"
Præsenterer gevær!
BRIAN D. SICKNICK U.S. CAPITOL POLICE
30. JULI 1978 - 7. JANUAR 2021
BETJENT BRIAN D. SICKNICK DØDE EFTER AT HAVE FÅET
TO SLAGTILFÆLDE I KAMPEN FOR AT BESKYTTE CAPITOL.
I DAGENE OG MÅNEDERNE EFTER DEN 6. JANUAR 2021
BEGIK FIRE BETJENTE FRA CAPITOL-POLITISTYRKEN
OG HOVEDSTADENS METROPOLPOLITI,
SOM BESKYTTEDE CAPITOL-BYGNINGEN, SELVMORD.
OVER 140 BETJENTE, HERAF 73 FRA CAPITOL-POLITIET
OG 65 FRA METROPOLPOLITIET
BLEV SÅRET UNDER FORSVARET AF CAPITOL-BYGNINGEN.
FIRE DEMONSTRANTER DØDE UNDER ANGREBET PÅ CAPITOL.
PR. SEPTEMBER 2022 VAR 910 PERSONER BLEVET ANHOLDT
OG SIGTET I FORBINDELSE MED OPTØJERNE.
390 AF DEM HAR ERKLÆRET SIG SKYLDIGE.
Tekster af: Søren B. Lykke plint.com