Skal jeg starte der, hvor han lagde mig i bagagerummet?
KLOKKEN 5 - 23. MARTS 2015
Bagagerummet er lukket, og jeg ligger i mørket.
Jeg har stramme, sorte svømmebriller på.
Mine hænder er bundet bag min ryg, og jeg er bedøvet.
Jeg begynder at hyperventilere. Jeg prøver ikke at gå i panik.
Vil de voldtage mig? Torturere mig?
Jeg er rædselsslagen.
Han åbner og tager fat i min skulder:
"Tal ikke. Skrig ikke. Du vil gøre det sværere for dig selv."
Han lægger mig i bagagerummet i en ny bil.
Det er en dyb motorlyd, som mindede mig om en Mustang.
Jeg gætter, at vi kører på motorvejen.
Jeg prøver at være opmærksom
og tælle hjørner og sving.
Men bedøvelsen begynder at virke.
Det er endnu en dejlig morgen…
Og jeg kan se for mig, at folk kører på arbejde.
…rejser lige om lidt.
Ingen ville forestille sig,
at bilen, som lige kørte forbi,
har en kvinde med bind for øjnene liggende bagi.
ANDEN DEL
KVINDEN DER FORSVANDT
Selvom jeg stadig har brillerne på,
kan jeg se, at det er højlys dag.
Jeg tænker: "Hvor fanden er vi nu, hvor ingen kan se det?"
Jeg kan lugte fyrretræer.
Der er stille.
Jeg forestiller mig en fjerntliggende grund i en skov.
Men så tager han fat i mine fødder og trækker mig fra lyset til mørke.
Det føles, som om jeg ligger på et koldt betongulv.
Han siger: "Jeg skal gøre klar."
Og jeg tænker:
"Klar til hvad?"
Jeg kan høre ham skrubbe.
Jeg hører noget, der lyder som gaffatape,
og alle gyserfilm, jeg har set, suser gennem mit hoved.
Jeg er rædselsslagen for, at det vil ende sådan for mig, og at…
…og at mine sidste øjeblikke på jorden bliver sådan.
Han fører mig ind i et hus.
Jeg tror, at jeg mærkede gulvtæppe og så fliser under fødderne.
Jeg ryster af frygt og holder vejret.
Han flytter mig til en seng.
Og han sætter sig ved siden af mig.
Og han siger:
"Det skulle ikke være dig.
Det skulle være Aarons eks, Andrea."
Og jeg tænker: "Hvad fanden?
Handler det om hende?"
Og han fortæller mig,
at han arbejder for et firma på det sorte marked,
som kidnapper folk for penge.
Han siger, at Aaron har fået at vide, hvad han skal gøre.
"Planen er at frigive dig om 48 timer."
Jeg vil gerne tro på, at han frigiver mig,
men virkeligheden er, at jeg er isoleret, alene og bedøvet.
Næste gang han kommer ind, kan det være slut.
Og det er min sidste tanke, før jeg besvimer.
Jeg ved, at jeg har sovet i nogle timer,
for da jeg vågner, selv med brillerne på,
kan jeg se, at lyset har ændret sig.
Jeg kan høre ham i rummet ved siden af.
Og jeg lægger mærke til, at der bliver spillet fransk popmusik.
Det særeste ved musikken, han spillede, var, at jeg kunne lide den.
Der er noget, der normaliserer ham.
Han tager mig ud på toilettet med jævne mellemrum,
hvor han fører min hånd,
og han fortæller mig, at han kæmper med søvnløshed og PTSD,
at han var i militæret.
Han virkede menneskelig, betænksom og høflig.
I løbet af den første dag tænker jeg, at hvis jeg forholder mig i ro,
så bliver jeg frigivet, og det hele vil være overstået.
Men så…
…er der en…
…tyngde…
…og tøven i hans skridt.
Og han siger:
"Vi har et problem.
Vi har ingen sikkerhed for,
at du ikke vil tale med politiet.
Så en af os må have sex med dig…
…og det bliver filmet.
Så hvis vi tror, at du vil tale med politiet,
så kan vi offentliggøre det på internettet."
Og det føles som en knytnæve i ansigtet.
Jeg blev næsten trukket ud af mig selv.
Og så siger han:
"Det er faktisk mig, der skal have sex med dig.
Jeg skal nok være blid."
Og så kravler han op på mig…
…og begynder at kysse mig og…
Mit instinkt er at sparke og skrige
og gøre alt for at skubbe ham af mig og beskytte mig selv
eller sige det, jeg vil sige.
Men jeg ved, at det vil gøre det værre.
Det kan gøre det mere voldeligt, og jeg vil bare have,
at det slutter og er overstået og…
…gå videre til det næste…
Bare gå videre til det næste.
Når man hører folk beskrive
en ud-af-kroppen-oplevelse,
er det svært at vide det,
indtil man virkelig oplever det.
Jeg er helt løsrevet fra mig selv
og ser det hele ske, og det er bare…
Mit hjerte smerter for den kvinde.
Og…
…jeg vil hjælpe hende, men kan ikke.
Han bliver færdig og fører mig ud på toilettet,
og da han går denne gang,
siger han, at fra nu af
må jeg tage brillerne af, når han ikke er i rummet med mig,
og det føles, som om han træner mig.
Det er en belønning, fordi jeg var en dygtig pige.
Og jeg
trækker brillerne af mine øjne
for første gang i over et halvt døgn.
Jeg ser mig i spejlet og føler mig løsrevet.
Jeg…
Jeg ved ikke, hvem der står foran mig. Jeg ser kun…
Jeg tager et brusebad og ligger sammenkrøllet,
mens vandet hamrer ned på mig.
Vandet løber ned, og det føles, som om alt mit håb
løber ud med det.
KIDNAPPET I 28 TIMER
Næste morgen
hører jeg ham gøre rent.
Da han brød ind hos os,
sagde han, at det var et røveri, men det blev en kidnapning.
I huset lovede han at behandle mig menneskeligt,
men så voldtog han mig.
Hvordan kan jeg stole på, at han ikke slår mig ihjel?
Man hører om den slags i nyhederne,
og det ender aldrig godt.
Men nu, hvor jeg ikke har brillerne på,
prøver jeg at finde en flugtvej.
Men vinduerne er barrikaderet, og døren er låst.
Jeg ser mig omkring i rummet for at finde muligheder
for et slags våben, og…
Der er intet, jeg kan bruge.
Så kommer han ind og siger:
"Vi har mistet kontakten med Aaron."
Min frygt stiger,
og jeg er rædselsslagen for, at der er sket ham noget slemt.
Han siger: "Mine partnere er på vej.
Jeg skal give dig mere bedøvelse. Sådan er reglerne.
Når de kommer, er det bedst, at du ikke taler med dem
og lader, som om du sover.
De er ikke så søde som mig."
Jeg hører en bil nærme sig huset.
Jeg ved ikke, hvor stor organisationen er, og hvem der er med og hvorfor.
Jeg hører dem tale.
Og det føles anstrengt.
Næsten ophedet.
Jeg er skrækslagen. Jeg ryster.
Og så kommer han ind og siger:
"Vi har besluttet, at vi skal optage et bevis på liv.
Du skal sige dit navn."
Jeg siger: "Jeg hedder Denise Huskins.
Jeg er blevet kidnappet.
Ellers har jeg det fint."
"Og så skal du nævne en aktuel begivenhed."
Tidligere i dag var der et flystyrt i Alperne.
Bedøvelsen, han gav mig, var stærk,
og jeg har svært ved
at holde mig oprejst.
Min første koncert var Blink 182.
Men jeg håber, at det er en underlig opgave eller procedure eller
løsepenge, han beder Aaron om,
og at når det er gjort, så vil det hele være overstået.
Men da jeg har optaget det,
siger han, at hans partnere har endnu et krav.
Han siger, at optagelsen fra i går ikke er god nok.
"Vi skal filme sex igen.
Denne gang skal det se ud, som om du gør det frivilligt.
Det skal se ud, som om
vi er i et forhold. At vi har en affære."
Jeg prøver at finde ud af, hvad det betyder,
men det virker, som om
jeg denne gang ikke kan være løsrevet og adskilt fra det.
At jeg skal være til stede og deltage,
og jeg ved ikke, hvordan…
…hvordan jeg skal gøre det.
Han går.
Jeg trækker brillerne af, og jeg ser to fulde glas vin
og et par små flasker sprut.
Hvad fanden tror han, at det er?
En date?
Jeg tømmer de små flasker og et glas vin.
Han banker på, og jeg tager brillerne på.
Han griner og siger:
"Nå, du startede uden mig."
Ja, jeg startede uden dig.
Jeg vil gøre, hvad jeg kan
for at blive følelsesløs og få det her lort overstået.
Han siger, at han har fundet ud af, at hvis han sætter tape for mine øjne,
ser det ud, som om mine øjne er lukket.
Jeg siger til mig selv: "Du knækker mig ikke.
Du vil ikke se mig bryde sammen
og krybe.
Så, ja. Lad os bare få det overstået."
KIDNAPPET I 40 TIMER
En banken vækker mig om natten.
Og han siger: "Jeg vil vise dig noget."
Og…
…jeg løfter brillerne nok til at se…
Hvis hun ser det, skal hun vide,
at familien er der.
Vi er…
Vi elsker hende.
Og vi giver ikke op.
Hun er min helt. Hun er vores lille pige.
Det er første gang, jeg virkelig…
…virkelig bryder sammen.
Han lægger en hånd på min ryg
for at trøste mig.
Han siger: "Det må føles virkeligt nu."
Og jeg tudbrøler.
På en måde føles det, som om det er en leg, som skal knække mig.
Og jeg tænker: "Fuck dig."
Og så siger han,
at det er tid…
…til at tage hjem.
Han sætter mig i bilen
og giver mig en dosis beroligende.
Han siger: "Jeg kan ikke sætte dig af i Bay Area.
Politiet leder efter dig der.
Så jeg kører dig direkte til din familie
i Huntington Beach."
Jeg vågner ved, at han ryster mig.
Jeg sidder på forsædet med tape over øjnene og solbriller på.
Jeg kan se lidt gennem tapen
og se, at bilen er hvid udenpå.
Han siger til mig:
"Fordi Aaron gik til politiet, må du tale med dem på et tidspunkt.
Men der er to ting, du ikke må sige til dem.
Den ene er, at vi var i militæret.
Og den anden, som er endnu vigtigere: Du må ikke sige, at vi havde sex.
Vi vil holde øje med dig.
Så hvis vi finder ud af, at du sagde noget,
er det ikke kun dig, men din familie, vi kommer efter."
Han hjælper mig ud.
Og han siger, at jeg skal tælle til ti, når jeg hører bilen køre.
Og jeg tæller langsomt.
Og jeg tager et par vejrtrækninger for at sikre mig, at han er væk.
Jeg føler, at det er sikkert at fjerne tapen fra mine øjne.
For første gang i 48 timer er jeg ikke længere i fangenskab.
Og da jeg begynder at gå mellem to lejlighedskomplekser, ser jeg…
…en busk fyldt med lilla pragtsnerler.
Og det føles alt for surrealistisk…
…til at håndtere.
Og så kigger jeg til højre.
Jeg ser skiltet med "Utica".
Det er vejen, jeg har gået på
hundredvis af gange i mit liv.
Jeg rammes af en strøm af minder fra min barndom.
Jeg er hjemme.
Alarmcentralen.
Jeg fik lige en sms fra hende. Det er helt sikkert hende.
Jeg ankommer til min fars hus.
Han er ikke hjemme.
Og en nabo siger:
"Åh gud, er du okay? Hvordan kan jeg hjælpe dig?"
Jeg går ind i hendes lejlighed.
Betjentene kommer ind.
Jeg ser, at en af dem har en båndoptager.
Jeg hører helikoptere.
Mediefolk samles udenfor.
Vi er her. Alle vil tage sig af dig.
Vi er nødt til at stille dig en masse spørgsmål.
Skal jeg tale lige nu? For jeg er virkelig bange.
Jeg er bekymret, men jeg fortæller dem om indbruddet,
dagene i fangenskab, gruppen.
Og så spørger han:
Blev du udsat for seksuelle overgreb?
Jeg vil ikke lyve.
Men jeg føler også, at en pistol peger på mig
og på min familie, og jeg kan ikke…
Jeg ville ikke kunne leve med mig selv, hvis jeg gjorde noget,
som fik dem dræbt.
Og jeg sagde…
Nej.
De rørte dig ikke eller gjorde noget mod din vilje?
Nej.
Er der en risiko for, at det kan ske igen?
Ja, hvis…
Hvis jeg taler for meget, ja.
Kriminalbetjenten siger, at han har en betjent fra Vallejo i røret.
"De tilbyder dig en vidnekontrakt."
Han siger: "Det er som immunitet."
Min første reaktion er:
"Immunitet mod hvad?"
Jeg følte mig fortabt og forvirret.
Jeg har brug for vejledning.
Jeg indså, at jeg havde brug for en advokat, som kunne rådgive mig.
Jeg kontakter Doug Rappaport.
Han er advokat i San Francisco.
Hun sagde: "Jeg sidder her. Politiet betragter mig som mistænkt."
Han siger: "Du har allerede udtalt dig.
Du bør ikke udtale dig mere,
for hvis du kommer med modstridende udsagn,
bruger de det mod dig."
Hun sagde: "Okay.
Jeg vil følge dine anvisninger. Hvad skal jeg gøre?"
Han sagde: "Kom herop så hurtigt som muligt.
Tag med det næste fly. Uret tikker."
Hvem kidnappede hende? Blev der betalt løsepenge?
Og hvorfor skete det?
Vi venter stadig på nogle af de svar.
Og da vi kører, og folk tager billeder,
slår det mig, hvor offentligt det er.
Jeg var på ingen måde forberedt på mediestormen.
Frøken Huskins har plyndret værdifulde ressourcer fra vores samfund
og spredt frygt i lokalsamfundet.
Da Denise Huskins dukkede op i morges,
gik hun med til at tale med efterforskerne.
Men da hun skulle komme tilbage til Vallejo, sagde hun intet.
Huskins har hyret en advokat
og skjuler sig et ukendt sted.
DENISES KÆRESTE
Medierne gentager historien.
Hver gang jeg tænder for TV'et, står der:
"Denise er en bedrager."
Politiet spekulerer på, om Huskins er en virkelig Kvinden der forsvandt.
Men det giver ingen mening.
Denise er verdens ærligste menneske.
Jeg ved ikke, hvor hun er, og hvad hun går igennem.
Jeg vil bare se hende.
Den aften kommer Denise hen på mit kontor.
Det er ren forretning. Han beder mig om at sætte mig foran ham.
Jeg siger til Denise: "Mens du fløj herop, kastede Vallejo Politi dig under bussen.
Hvis vi mener, at der er beviser nok til at gå videre,
så kommer der en sigtelse.
Først er jeg lidt lamslået.
I de sidste 48 timer har jeg levet øjeblik til øjeblik
og forsøgt at overleve.
Jeg tænkte sgu da ikke på,
at hvis jeg overlever,
skal jeg sørge for, at alt dette virker troværdigt.
Jeg fortæller Doug alt.
Om kidnapningen, indbruddet, voldtægterne.
Vi gennemgår historien tre-fire gange,
og jeg siger til Denise: "Jeg tror på dig.
Men hvis vi skal fange gerningsmanden,
kræver det en lægeundersøgelse.
Det er en voldtægtsundersøgelse, som giver Vallejo Politi tekniske beviser.
Det er vigtigt, at det sker så hurtigt som muligt."
Jeg siger, at jeg er bange for at tale med politiet om overgrebene
på grund af truslerne mod mig og min familie.
Og han siger:
"Lad ikke kidnapperne have magt over dig.
Det er det, folk som dem gør.
De vil kontrollere folk resten af deres liv."
Og jeg siger: "Okay, jeg gør det."
Så jeg ringede til politiet i Vallejo.
Jeg sagde: "Vi skal have udført en voldtægtsundersøgelse:"
Og han svarede:
"Hun skal komme og udtale sig,
og så bliver hun undersøgt."
Det hele virkede så
bagvendt og så
nedværdigende.
Men de skal fange dem.
Så jeg sagde: "Okay.
Jeg taler med dem og fortæller dem alt."
TORSDAG DEN 26. MARTS KL. 10 25 TIMER EFTER FRIGIVELSEN
Nye oplysninger i en sær historie om en Vallejo-kvinde.
Denise Huskins, det påståede offer, er på Vallejo politistation lige nu.
Torsdag morgen hører vi, at Denise er på politistationen med sin advokat.
Måske vil hun tilstå.
Måske bliver hun anholdt.
Vi afventer historien.
Vi bliver ført ind i noget, som ligner et afhøringslokale.
Jeg skal bruge en stol til.
Én til?
Der er en FBI-agent derinde.
Han præsenterer sig som specialagent David Sesma.
-David Sesma. -Hej. Jeg er fra FBI.
-Doug Rappaport. -Rart at møde dig.
Betjenten sætter sig foran mig,
og han præsenterer sig selv
som kriminalbetjent Mustard.
Vores mål var at få dig sikkert hjem.
Og jeg er glad for, at du overlevede hændelsen,
og i sidste ende søger vi sandheden.
De holdt et pressemøde i går aftes, hvor de sagde, at jeg løj.
Så jeg er straks på vagt.
Men samtidig
er jeg desperat efter…
…at vise dem sandheden.
Vise dem, at de kan tro på mig.
Jeg vil bede dig om at starte…
Han starter med at stille mig spørgsmål om mit forhold til Aaron.
Han beder mig om at gennemgå alle detaljer omkring indbruddet.
Jeg vågnede til et blinkende lys. Et slags strobelys.
Der er en rød laser,
og optagelsen spillede rolig musik.
Jeg siger, at manden, som holdt mig fanget, er slank,
og at jeg tror, at han er høj. Måske 183 cm.
Han var i militæret. Han lider af PTSD og søvnløshed.
Det er en slags fysisk beskrivelse, som de kan gå ud fra.
Vi drejede til højre og så til venstre.
Jeg prøvede at give dem alle detaljer om, hvor jeg var,
og hvor lang tid vi kørte.
De tjekker nok alle overvågningskameraer
i området for at finde personen.
Vi begynder at gennemgå detaljerne omkring voldtægterne.
Han sagde: "Jeg skal filme sex med dig.
Og videoen skal forhindre dig i at tale med politiet."
Jeg gennemgår den ene ulækre, ydmygende detalje efter den anden
og hiver mig selv tilbage til et sted,
som jeg desperat forsøgte at løsrive mig fra på det tidspunkt.
Jeg har hænderne for ansigtet, som om jeg stadig har brillerne på,
og jeg forsøger at fortælle ham alt.
Han sagde, vi skulle gøre det igen.
Det skulle være troværdigt, som om vi var et par.
Og jeg spillede med,
for jeg havde intet valg. Jeg ville ikke gøre det igen.
Hun holder ud og gør sin pligt. Hun gør det rette,
selvom det er utroligt svært.
Og de lader til at tro på hende.
Indtil de stiller hende spørgsmål som…
Har du ligget i bilens bagagerum før?
Nej.
"Kæmpede du imod? Hvorfor kæmpede du ikke imod?"
"Skreg du? Hvorfor skreg du ikke?"
Lavede du nogen lyde?
Nej, jeg blev vækket fra en dyb søvn.
Og jeg indser, at de ser på hende, som om hun er et stykke affald.
Som en kriminel.
Lad os tage et par minutter, okay?
Hold ud, okay? Du klarer det godt.
Jeg bliver ringet op af Doug Rappaport, og han siger,
at Denise og Aaron ikke bør tale sammen,
før afhøringerne er slut.
Men vi deler nogle oplysninger.
Amy siger, at Denise bekræfter det, som jeg fortalte politiet.
Så det er godt.
Og så…
…siger hun,
at Denise skal på hospitalet til
en voldtægtsundersøgelse.
Fordi hun var blevet voldtaget.
Pis.
Jeg bliver ført ind i et rum til lægeundersøgelsen.
De bemærker, at der er mikrolæsioner i min livmoderhals,
som viser, at jeg har haft samleje i de sidste to dage.
Nu er der fysiske beviser på, at det rent faktisk skete.
Nu vil de indse, at jeg taler sandt.
Næste dag bliver vi eskorteret ind i et andet afhøringslokale.
Der er ingen medfølelse.
Det er ren forretning.
Og jeg tænker, at der er noget galt.
FBI HAR IKKE OFFENTLIGGJORT OPTAGELSEN AF DETTE INTERVIEW
FBI-agenten, David Sesma, siger:
"Der er mange uoverensstemmelser i din historie.
Er der noget, du vil ændre?
Du skal vide,
at det er en føderal forbrydelse at lyve for en FBI-agent."
Og jeg sidder der bare…
…som om en bombe er sprængt, og mine ører ringer, og jeg er i chok.
Jeg fandt ikke på det hele.
Sygeplejerskerne sagde, at der er fysiske beviser,
som bekræfter det, jeg lige fortalte politiet.
Jeg trækker dem til side og siger:
"Der var ikke én uoverensstemmelse i hendes historie.
Hvordan kan I tro, at hun lyver?"
Og han sagde til mig:
"Har du set Kvinden der forsvandt?"
Hvordan kan en person, som efterforsker forbrydelser, tro,
at det er som en Ben Affleck-film? Hollywood er ikke virkeligheden.
Han er så sikker på, at han har ret.
Det kaldes bekræftelsesbias.
AFHØRINGSLOKALE 1
Tror de, at det er skuespil? Det hele?
Og hvorfor? Hvad får jeg ud af det?
Hvad…
Hvad er pointen?
Denise risikerer retsforfølgelse for at lyve for en FBI-agent.
Hun kan blive idømt mellem et år og 18 måneder i føderalt fængsel.
Hun risikerer en livstid med ikke at blive troet på
og at forråde folks tillid.
EN VIRKELIG KVINDEN DER FORSVANDT?
Hendes liv er stort set ødelagt.
I de to dage i fangenskab ville jeg bare have mit liv tilbage.
Jeg klarede det kun, fordi jeg tænkte på min fremtid.
Og nu bliver det taget fra mig.
Da Denise er tilbage hos sin familie,
siger hun, at hun vil se mig.
Jeg siger, at jeg kommer straks.
I dagevis i fangenskab tænkte jeg kun på at blive genforenet med ham.
Selvom jeg vidste, at Aaron havde forsøgt at få sin eks tilbage,
så havde han fortalt mig den aften, at han elskede mig,
og at han ville arbejde på vores forhold.
Han fortalte mig om sin terapi,
og det føltes, som om spøgelset fra hans forhold
og hans eks endelig forsvandt.
Vi kunne endelig starte på en frisk.
Men efter alt det, jeg var igennem…
…frygter jeg, at han ændrer syn på mig.
Hun åbner døren…
…og så begynder Denise
at græde og sige: "Jeg ville ikke."
Hun sagde: "Jeg ville ikke.
De tvang mig til det."
Jeg holder hende og siger: "Det ved jeg."
Jeg siger: "Jeg…
Jeg vil ikke have, at det her
er grunden til, at du bliver, hvis du ikke vil være sammen."
Og han beroliger mig.
"Nej, jeg elsker dig. Jeg…
Jeg vil have dig."
Så siger jeg til Denise, at jeg vil gøre alt det, jeg kan.
Jeg vil forsørge os.
Jeg vil hjælpe, hvis jeg må.
Jeg vil aldrig forlade hende.
Men jeg er bange.
For jeg ved, at kidnapperne er derude.
Politiet leder ikke efter dem.
Og måske vil de komme tilbage.
Ingen beskytter os.
Hvad medierne angår, er historien slut.
Sagen er afsluttet.
Spørgsmålet er bare, om parret bliver sigtet?
UKENDT AFSENDER DENISE HUSKINS-KIDNAPNINGEN
Men så får jeg en e-mail.
Jeg ved ikke, hvem den er fra.
VI KIDNAPPEDE DENISE HUSKINS OG HOLDT HENDE FOR LØSEPENGE
Er det en tilståelse? Siger de, at de kidnappede Denise?
VI GIK IND I MANGE HUSE
De taler om indbrud på Mare Island
Der er billeder af noget, der ligner en pistol med en lommelygte tapet på.
Denises kidnapper virker vred over, at hun stemples som en løgner,
og tilstår forbrydelsen og siger:
"Du skal tro på Denise."
KIDNAPNINGEN VAR INTET NUMMER
Det bliver mere og mere sært.
Jeg sender den til politiet og spørger: "Hvad skal jeg gøre?"
VALLEJO POLITI
Jeg hørte ikke fra dem. Sort hul.
Jeg bliver ringet op af Amy.
Hun har lige modtaget e-mails fra kidnapperen,
sendt til San Francisco Chronicle.
EN HVID MUSTANG CABRIOLET
I e-mailen nævnes en Mustang.
Denise sagde, at hun blev lagt i bagagerummet på en Mustang.
Der var fotografier, som lignede Denises beskrivelse af stedet,
hvor hun blev holdt.
Men jeg er oppe imod efterforskere med tunnelsyn.
De kunne ikke se andet end den smalle tunnel,
som førte fra dem til Denise bag tremmer.
INTET NUMMER
Hvad skal der til, før politiet endelig
tager det alvorligt og efterforsker det?
Jeg får e-mail efter e-mail.
UKENDT AFSENDER
Jeg hører intet fra Vallejo Politi.
Jeg tænker: "Hvad sker der?"
INDBAKKE 11
I den sidste e-mail skriver de:
"Vi er tre bekendte, hvoraf to er universitetsuddannede."
De prøver at identificere sig
for at bevise over for mig og andre, at det var dem, der gjorde det.
Til sidst skriver de:
"Hvis Denise og Aaron ikke får en undskyldning fra politiet,
gør vi det igen."
VIL GØRE DET FORKERTE AF DE RETTE GRUNDE
Jeg tænker: "Er der virkelig en flok kidnappere,
som hærger i det nordlige Californien?
Tog vi alle sammen fejl?"
5. JUNI 2015
10 UGER EFTER DENISES FRIGIVELSE
DUBLIN, CALIFORNIEN
65 KILOMETER FRA VALLEJO
Alarmcentralen.
Vi havde indbrud på North Terracina Drive i Dublin.
De er derude lige nu.
Min mand slås med dem.
De har vores datter.
Tekster af: Mila Tempels