Onnan kezdjem, hogy berakott a csomagtartóba?
05:00 2015. MÁRCIUS 23.
A zárt csomagtartóban voltam, teljes sötétségben.
Egy szoros, leragasztott úszószemüveg volt rajtam.
A kezem hátra volt kötve, és begyógyszereztek.
Hiperventilálni kezdtem. Próbáltam nem pánikolni.
Nem tudtam, megerőszakolnak vagy megkínoznak-e.
Szörnyen rettegtem.
Ekkor kinyílt a csomagtartó, és a férfi így szólt:
„Ne beszélj! Ne sikíts! Úgy csak neked lesz rosszabb.”
Berakott egy másik csomagtartóba.
A motor mély hangja egy Mustangéra emlékeztetett.
Úgy gondoltam, egy autópályán haladunk.
Próbáltam figyelni,
számoltam, hányszor kanyarodunk.
De a nyugtatók hatása kezdett nagyon beütni.
Újabb gyönyörű reggelre ébredtünk…
Úgy képzeltem, épp munkába sietnek az emberek.
…ezt követi egy utazás.
Szerintem senki nem gondolta volna, hogy az autóban, ami mellett épp elhaladt,
egy bekötött szemű nő fekszik a csomagtartóba tuszkolva.
IGAZI AMERIKAI RÉMÁLOM
MÁSODIK RÉSZ
Bár még rajtam volt a szemüveg,
meg tudtam állapítani, hogy fényes nappal volt.
És azon tűnődtem, hol a fenében lehetünk,
hogy senki nem látja ezt az egészet.
Fenyőfák illatát éreztem.
Csend volt.
Úgy képzeltem, hogy egy eldugott, erdős területen vagyunk.
Aztán a férfi megragadta a lábamat, és a fényből egy sötét helyre vonszolt.
Úgy éreztem, egy hideg betonpadlón fekszem.
Az emberrabló azt mondta, elmegy előkészülni.
Én meg azon agyaltam,
hogy mégis mihez.
Hallottam, ahogy súrol.
Ragasztószalag hangját hallottam,
és ettől bevillant az összes horrorfilm, amit csak láttam.
És rettegtem, hogy én is úgy végzem majd, és ilyen…
Ilyenek lesznek az e világon töltött utolsó pillanataim.
Az emberrabló bevitt egy házba.
Azt hiszem, először szőnyeget, aztán járólapot éreztem a lábam alatt.
És csak reszkettem a félelemtől és visszatartottam a lélegzetem.
Odavitt egy ágyhoz.
És éreztem, hogy leült mellém.
Azt mondta:
„Ezt nem neked szánták.
Aaron exét, Andreát kellett volna elrabolnunk.”
Azt gondoltam: „Mi a fasz?
Ez róla szól?”
És azt is elmondta,
hogy egy feketepiaci cégnek dolgozik,
ami pénzért rabol el embereket.
Meg hogy elmondták Aaronnak, mit kell tennie.
„A terv az, hogy 48 órán belül elengedünk.”
Bármennyire is el akartam hinni, hogy elenged,
a helyzet az volt, hogy bezártak. Egyedül voltam, és begyógyszereztek.
Attól féltem, hogy amikor legközelebb bejön, végem.
Ez volt az utolsó gondolatom, aztán kidőltem.
Tudtam, hogy jó pár órát átaludtam,
mert bár felébredve még rajtam volt a szemüveg,
de láttam, hogy már más a fény.
Úgy hallottam, a férfi a fal túloldalán van.
És mintha francia popzene szólt volna.
Az volt a legfurcsább az egészben, hogy tetszett ez a zene.
Ettől az emberrabló normálisabbnak tűnt.
Rendszeresen kivitt a mosdóba,
ahová kézen fogva vezetett el,
és elmondta, hogy álmatlansággal és PTSD-vel küzd,
meg hogy a seregben szolgált.
Emberinek tűnt. Figyelmesnek és kedvesnek.
És ahogy telt az első nap, azt gondoltam,
talán csak nyugton kell maradnom,
aztán majd elengednek, és véget ér ez az egész.
De aztán…
Meghallottam,
hogy a léptei…
nehézzé és tétovává váltak.
Azt mondta:
„Van egy kis gond.
Nincs biztosítékunk,
ami garantálná, hogy ne járjon el a szád a rendőrségnek.
Így egyikünknek szexelnie kell veled.
És felvesszük az egészet.
És ha úgy gondoljuk, eljárhat a szád a rendőröknek,
feltöltjük a felvételt az internetre.”
Úgy éreztem, mintha kaptam volna egy maflást.
És szinte kiléptem a testemből.
Aztán így szólt:
„Én leszek az, aki szexelni fog veled.
Tudd, hogy gyengéd leszek!”
Aztán rám mászott és…
csókolgatni kezdett, és…
Abban a pillanatban minden ösztönöm azt súgta,
hogy sikoltozzak és rúgkapáljak,
hogy bármi áron eltaszítsam magamtól és megvédjem magam,
vagy mondjam ki, amit akarok.
De tudtam, hogy ez csak rontana a helyzeten.
Ettől még jobban eldurvulhatott volna, és én csak azt akartam,
hogy vége legyen, túl legyek rajta, és…
áttérhessünk az ezt követő…
Hogy áttérhessünk az ezt követő dolgokra.
Amikor mások elmesélik,
milyen egy testen kívüli élmény,
azt nehéz elképzelni,
amíg valójában meg nem tapasztaljuk.
Teljesen kiléptem a testemből,
csak néztem, ahogy ez az egész megtörténik, és…
a szívem szakadt meg azért a nőért.
Ez az egész…
Segíteni akartam rajta, de nem tudtam.
Miután az emberrabló végzett, és kivitt a mosdóba,
aztán elment onnan,
azt mondta, mostantól
levehetem a szemüveget, ha ő nincs ott velem a szobában,
és ettől úgy éreztem, mintha kondicionálna engem.
Hogy ez volt a jutalom, amiért jó kislány voltam.
És ekkor…
másfél nap után először, végre levettem azt a szoros úszószemüveget a fejemről.
Tükörbe néztem, és még mindig a testemen kívül voltam.
Egyszerűen nem…
Nem tudtam, ki az ott előttem, csak bámultam…
De beálltam a zuhany alá és összehúztam magam,
összegömbölyödtem, a víz pedig zúdult rám.
A víz egyre folyt le a lefolyón, és úgy éreztem, minden reményem
lefolyik a vízzel együtt.
28 ÓRÁJA FOGSÁGBAN
Másnap reggel…
hallottam, ahogy a férfi takarít.
Amikor betörtek Aaronhoz,
azt mondta, ez csak egy rablás, de emberrablás lett belőle.
A házba érve azt mondta, nem bánik velem embertelenül,
mégis megerőszakolt.
Hogy bízhattam volna abban, hogy nem fog megölni?
Ha az ember ilyesmiről hall a hírekben,
az sosem végződik jól.
De most, hogy levettem a szemüveget, próbáltam kitalálni, hogy szökhetnék meg.
De az ablakokat eltorlaszolták, az ajtót pedig bezárták.
Átkutattam a szobát, hogy lássam, mit használhatnék
fegyver gyanánt, és…
semmit nem találtam.
Aztán az emberrabló bejött, és azt mondta,
megszakadt köztük a kapcsolat Aaronnal.
Ettől még jobban félni kezdtem,
és rettegtem, hogy valami rossz történt vele.
Így szólt: „A társaim úton vannak ide.
Adnom kell még egy adag nyugtatót. Ez a protokoll.
Amikor megjönnek, ne beszélj velük,
csak tégy úgy, mintha aludnál!
Ők nem olyan kedvesek, mint én.”
Hallottam, ahogy közeledik egy autó.
Nem tudtam, mekkora ez a szervezet. Nem tudtam, ki van benne ebben, és miért.
Hallottam, ahogy beszélgetnek.
És feszültnek tűntek.
Szinte már forrongtak.
Reszkettem félelmemben.
Aztán a férfi bejött, és azt mondta:
„Úgy döntöttünk, hangfelvételt készítünk, ami bizonyítja, hogy életben vagy.
Szépen kimondod rajta a neved.”
És azt mondtam: „Denise Huskins vagyok.
Elraboltak. Ettől eltekintve jól vagyok.”
Aztán egy aktuális eseményről kellett beszélnem.
Ma lezuhant egy repülőgép az Alpokban.
Nagyon erős nyugtatókat kaptam,
és már az is rettentően nehezemre esett…
hogy egyenesen álljak.
Életemben először a Blink 182 koncertjén voltam.
De reméltem, hogy ez valami fura feladat, egy náluk bevett dolog vagy…
így kér váltságdíjat Aarontól,
és amint az megvan, végre véget ér ez az egész.
De miután elkészült a felvétel, azt mondta, a társai még valamit akarnak.
Azt mondta, az előző napi felvétel nem lett elég jó.
„Újra fel kell vennem, ahogy szexelünk.
És most úgy kell tűnnie, mintha te is akarnád.
Tűnjön úgy,
mintha egy pár lennénk, vagy viszonyunk lenne egymással!”
Próbáltam kitalálni, hogy ez pontosan mit is jelent,
de úgy tűnt…
most nem szemlélhetem a történteket kívülállóként, mintha nem én lennék ott.
Ezúttal jelen kellett lennem, és aktívan részt venni a dologban,
és nem tudtam, hogy…
hogy a fenében leszek rá képes.
A férfi kiment. Levettem a szemüveget, és láttam, hogy kitöltött két pohár bort,
és odakészített pár kisüveges röviditalt.
Mégis mi a faszt, képzelt, hogy mi ez?
Egy randi?
Lehúztam a rövideket és az egyik pohár bort.
Bekopogott, erre felvettem a szemüveget,
ő meg elkezdett poénkodni, hogy:
„Látom, elkezdted nélkülem.”
Igen, elkezdtem nélküled.
Mindent megtettem,
hogy eltompítsam az érzékeimet, és kurvára túl legyek ezen.
Azt mondta, rájött, ha leragasztja a szemem,
olyan lesz, mintha becsuktam volna.
Azt mondtam magamban: „Nem fogsz megtörni.
Nem fogod azt látni, hogy összeomlok
és térdre rogyok.
Szóval gyerünk! Essünk túl ezen, bassza meg!”
40 ÓRÁJA FOGSÁGBAN
Az éjszaka közepén kopogtattak.
A fogvatartóm volt, azt mondta, mutatni akar valamit.
És…
Felemeltem annyira a szemüveget, hogy ki lássak…
Ha látja ezt, szeretném, ha tudná,
hogy számíthat a családjára.
Mi…
Mi szeretjük őt,
és nem adjuk fel.
Ő az én hősöm. Ő a mi kislányunk.
Ekkor először…
omlottam össze igazán.
A hátamra tette a kezét,
hogy megvigasztaljon.
Így szólt: „Így már biztos valóságos az egész.”
Én meg csak zokogtam.
Olyan volt, mintha ez az egész
arra ment volna ki, hogy megtörjön.
És azt gondoltam: „Baszd meg!”
De akkor azt mondta,
itt az idő.
Ideje hazamennem.
Berakott a kocsiba,
és adott egy adag nyugtatót.
Így szólt: „Nem tudlak a környéketeken kitenni.
Túl sok rendőr keres arrafelé.
Egyenesen a családodhoz viszlek.
Huntington Beachre.”
Aztán arra ébredtem, hogy felráz.
Az anyósülésen ültem
leragasztott szemmel, napszemüvegben.
Egy kicsit átláttam a ragasztószalagon, és láttam, hogy egy fehér autóban ülök.
A férfi így szólt:
„Mivel Aaron elment a rendőrségre, valamikor beszélned kell velük.
De van két dolog, amit nem mondhatsz el nekik.
Az egyik az, hogy bármelyikünk is szolgált a seregben.
A másik, ami még fontosabb, hogy nem mondhatod el, hogy szexeltünk.
Mindig figyelni fogunk.
Ha megtudjuk, hogy bármit is mondtál,
nemcsak téged, de a családodat is elkapjuk.”
Segített kiszállni.
És azt mondta, miután hallom, hogy elindult, számoljak el tízig.
Jó lassan számoltam.
Utána még vettem pár levegőt, hogy biztosan ne legyen már ott.
Ekkor biztonságosnak éreztem lehúzni a ragasztószalagot a szememről.
Negyvennyolc órányi fogság után végre szabad voltam.
És ahogy átsétáltam két lakóház között, észrevettem…
egy virágzó lila hajnalkabokrot.
Ez az egész túl szürreális volt ahhoz…
hogy felfoghassam.
UTICA AVENUE
Aztán elnéztem jobbra.
Megláttam a Utica avenue tábláját.
Ezen az utcán
több százszor végigsétáltam.
Rengeteg emlékem van onnan a gyerekkoromból.
Otthon voltam.
Segélyhívó.
Most küldött egy üzenetet telefonon, és biztos, hogy ő volt.
Odamentem apám házához.
Nem volt otthon.
És az egyik szomszédja így szólt:
„Te jó ég! Jól vagy? Mit csináljak? Hogy segíthetnék?”
Bementem a lakásába.
Megjöttek a rendőrök.
Odanéztem, és láttam, hogy egyiküknél diktafon van.
Helikopterek hangját hallottam.
A média odakint gyülekezett.
Itt vagyunk. Mindenki vigyáz önre.
Nyilván fel kell tennünk egy csomó kérdést.
Muszáj most válaszolnom? Mert nagyon félek.
Aggódtam, de meséltem nekik a betörésről,
a fogságról és a csoportról.
Aztán azt kérdezték…
Bántalmazták szexuálisan, vagy történt ilyesmi?
Nem akartam hazudni,
de úgy éreztem, mintha fegyvert fognának rám
és a családomra, és nem…
Nem bírtam volna elviselni
a tudatot, hogy én tehetek arról,
hogy megölték őket.
Hát azt mondtam, nem.
Nem nyúltak önhöz?
- Nem tettek semmit az akarata ellenére? - Nem.
Lát arra esélyt, hogy ez újra megtörténjen?
Igen, ha…
Ha túl sokat beszélek, igen.
A nyomozó azt mondta, épp egy vallejói nyomozó van a vonalban,
és alkut ajánlanak.
Azt mondta, ez mentességet jelent.
Rögtön visszakérdeztem, hogy:
„Mi alól jelet mentességet?”
Nagyon elveszett és összezavarodott voltam.
Úgy érzem, útmutatás kell.
Rájöttem, hogy kell egy ügyvéd, aki segít kitalálni, hogy mit tegyek.
Kapcsolatba léptem Doug Rappaporttal.
Ő nem San Franciscóban praktizált.
VÉDŐÜGYVÉD
Azt mondta, a rendőrség gyanúsítottként kezeli.
Doug azt mondta: „Már tettél egy vallomást.
Többet ne tegyél,
mert ha ellentmondásba keveredsz, azt felhasználják ellened.”
Denise azt mondta: „Oké.
mindenben követem az utasításaidat. Mit tegyek?”
Azt mondta: „Minél hamarabb ide kell jönnöd.
Ha tudsz, repülj ide a következő géppel! Ketyeg az óra.”
Ki rabolta el őt? Valaki kifizette a váltságdíjat?
És pontosan miért történt mindez?
Néhány kérdésre továbbra sincs válasz.
És ahogy elindultunk, fotóztak minket,
és ekkor szembesültem vele, hogy az ügyet mekkora figyelem övezte.
Egyáltalán nem voltam felkészülve erre a médiafelhajtásra.
Ms. Huskins értékes erőforrásoktól fosztotta meg a közösségünket,
eközben félelmet keltve annak tagjaiban.
Amikor Denise Huskins reggel előkerült, beleegyezett, hogy beszél a nyomozókkal.
Ám amikor vissza kellett volna jönnie Vallejóba, elhallgatott.
Huskins állítólag ügyvédet fogadott, és ismeretlen helyen bujkál.
DENISE PÁRJA
A média tovább erőltette ezt a sztorit.
Mindenhol csak az folyt a csapból,
hogy Denise szélhámos.
A rendőrség azon tűnődik, Huskins eljátszotta-e a Holtodiglant.
De ennek semmi értelme.
Ő a legőszintébb ember, akit ismerek.
Nem tudtam, hol van.
Sem azt, hogy min megy keresztül.
Csak látni akartam őt.
Aznap este Denise bejött az irodámba.
Nagyon komoly volt. Azt kérte, üljek le vele szemben.
Mondtam Denise-nek, hogy miközben ő repült,
a vallejói rendőrség ráhúzta a vizes lepedőt.
Ha úgy véljük, elég bizonyítékunk van a továbblépéshez,
büntetőeljárást kezdeményezünk.
Először egy kicsit ledöbbentem.
Az azt megelőző 48 óra során minden pillanatban a túlélésért küzdöttem.
Kurvára fel sem merült bennem,
hogy ha ezt túlélem,
a történteknek mindenképp hihetően kell hangzaniuk.
Mindent elmondtam Dougnak. A betörést, az emberrablást és hogy megerőszakoltak.
Háromszor-négyszer végigvettük a történetet.
Azt mondtam Denise-nek: „Mindenben hiszek neked.
De ha el akarjuk kapni a bűntény elkövetőjét,
kell egy orvosszakértői vizsgálat.”
Ez a nemi erőszakra irányul,
és ennek során a vallejói rendőrség bizonyítékokat gyűjt.
Nagyon fontos volt, hogy ez minél előbb megtörténjen.
Mondtam Dougnak, hogy félek erről beszélni a rendőrségnek,
mivel engem és a családomat is megfenyegettek.
Erre ő így szólt:
„Ne hagyd, hogy az emberrablók a markukban tartsanak!
Mert ők ilyenek.
Uralni és irányítani akarják mások életét.”
És erre azt mondtam: „Oké, megteszem.”
Odatelefonáltam a vallejói rendőrségre.
Kértem, hogy végezzenek el egy orvosszakértői vizsgálatot.
Erre azt felelték,
hogy majd ha Denise bemegy, hogy vallomást tegyen,
megcsinálják a vizsgálatot.
Ez az egész olyan…
visszásnak, és annyira
megalázónak tűnt.
De azt akartam, hogy elkapják őket.
Hát azt mondtam: „Oké.
Beszélek velük, és mindent elmondok.”
MÁRCIUS 26., CSÜTÖRTÖK, 10:00
Újabb fejlemények a vallejói nő különös története kapcsán.
Denise Huskins, az állítólagos áldozat épp a Vallejói Rendőrkapitányságon van.
Csütörtök reggel
Denise és az ügyvédje megjelentek a vallejói rendőrségen.
Nem tudtuk, Denise mindent beismer-e, vagy hogy bebörtönzik-e.
Vártuk, hogy alakul a sztori.
Bevittek minket egy kihallgatószobába.
Kelleni fog még egy szék.
Még egy?
Bejött velünk egy FBI-ügynök is.
David Sesma különleges ügynökként mutatkozott be.
- Ő David Sesma. - Üdv! Az FBI küldött.
- Doug Rappaport. - Üdv!
És ez a rendőr leült elém,
és Mustard nyomozóként mutatkozott be.
Az ügy kezdetekor az volt a célunk, hogy épségben hazajusson.
És örülök, hogy túlélte ezt az incidenst,
és mi végső soron az igazságot akarjuk kideríteni.
Előző este tartottak sajtótájékoztatót, amin hazugnak tituláltak.
Így hát nagyon résen voltam.
De ugyanakkor
tudtam, hogy mindenáron
eléjük akartam tárni az igazat.
Megmutatni, hogy hihetnek nekem.
Szeretném, ha azzal kezdené…
Elkezdett Aaronról és a kapcsolatunkról kérdezősködni.
Azt kérte, vegyük végig a betörés összes részletét.
Egy stroboszkópszerű villódzó fényre ébredtem.
Egy piros lézer fényét láttam,
és megnyugtató zene szólt.
Elmondtam, hogy a férfi, aki fogvatartott sovány volt,
és szerintem magas is. Úgy 180 centi.
Háborús veterán. PTSD-je van, és inszomniás.
Adtam nekik egyfajta személyleírást, amiből kiindulhattak.
Jobbra kanyarodtunk, aztán balra.
Próbáltam részletesen elmesélni, hogy merre mentünk,
meddig utaztunk.
Gondoltam, épp átnézik a környékbeli utcai térfigyelő kamerák felvételeit,
hogy megtalálják ezt az embert.
Aztán elkezdtük átvenni, hogy hogyan erőszakoltak meg.
Azt mondta: „Felveszem, ahogy szexelünk.
És ez a felvételt tart majd vissza attól, hogy elmenj a rendőrségre.”
Csak soroltam az undorító, megalázó részleteket,
és emlékezetben visszautaztam oda,
ahonnan akkor annyira el akartam távolodni.
A kezembe temettem az arcom, mintha még rajtam lenne az úszószemüveg,
és próbáltam mindent elmondani, amit csak tudtam.
Azt mondta, újra felvesszük.
Hihetőnek kellett lennie, mintha egy pár lennénk.
És én belementem,
mert nem tudtam, mi mást tehetnék. És nem akartam megismételni.
Kitartott. Tette a kötelességét. Helyesen cselekedett,
bármilyen hihetetlenül nehéz is volt ez.
És úgy tűnt, hisznek neki.
Aztán elkezdtek olyanokat kérdezni, hogy…
Utazott előtte abban a csomagtartóban?
Nem.
„Ellenállt? Miért nem állt ellen?
Sikított? Miért nem sikított?”
Nem csapott zajt?
Nem. Legmélyebb álmomból keltettek fel.
És ekkor rájöttem, hogy egy utolsó szemét alakként kezelik.
Bűnözőként.
Tartsunk pár perc szünetet, jó?
Tarts ki, jó? Remekül csinálod.
Doug Rappaport felhívott, és azt mondta,
Denise és Aaron ne beszéljenek egymással
a kihallgatások végéig.
De mi váltottunk néhány szót egymással.
Amy elmondta, hogy Denise ugyanazt mondta a rendőröknek,
amit én.
Ez jó hír volt.
És aztán…
Azt mondta…
Denise-t beviszik a kórházba egy…
orvosszakértői vizsgálatra.
Mert megerőszakolták.
Bassza meg!
Az orvosszakértői vizsgálathoz bevittek egy kezelőbe.
A méhnyakamon mikrosérüléseket találtak,
ami arra utalt, hogy közösültem az azt megelőző két napban.
Így már kézzelfogható bizonyíték támasztotta alá,
hogy ez megtörtént.
Biztosra vettem, hogy ebből látják majd, hogy igazat mondok.
Másnap bekísértek minket egy másik kihallgatószobába.
Semmi együttérzést nem mutattak.
Halál komolyak voltak.
Azt gondoltam, hogy valami nem stimmel.
AZ FBI NEM HOZTA NYILVÁNOSSÁGRA E KIHALLGATÁS FELVÉTELEIT
Az FBI-ügynök, David Sesma így szólt:
„A vallomásában rengeteg ellentmondás van.
Szeretne bármin változtatni?
Jobb, ha tudja,
hogy szövetségi bűnténynek minősül egy szövetségi ügynöknek hazudni.
Én meg csak ültem ott, és…
Mintha bomba robbant volna, csengett a fülem,
és lényegében sokkot kaptam.
Nem csak kitaláltam az egészet.
A nővérek szerint tárgyi bizonyíték támasztotta alá,
amit elmondtam a rendőrségnek.
Félrevontam őket, és azt mondtam:
„Egyetlen ellentmondás sem volt a történetében
Hogy hihetik azt, hogy hazudik?”
Egyikük így szólt:
„Nem látta a Holtodiglant?”
Hogy gondolhatta ez a férfi, akit bűnügyi nyomozással bíztak meg,
hogy ez olyan, mint egy Ben Affleck-film? Az Hollywood. Ez a való élet.
Teljesen biztos volt az igazában.
Ez megerősítési torzítás.
1-ES KIHALLGATÓSZOBA
Tényleg azt hitték, ez csak színjáték? Ez az egész?
Mégis miért? Mi hasznom származhatott volna ebből?
Mi…
Mire volt jó ez?
Denise ellen ekkor
vádat emelhettek, amiért hazudott egy szövetségi nyomozónak.
És kaphatott egy évet, de akár 18 hónapot is
egy szövetségi börtönben.
Végleg elveszíthette a szavahihetőségét, mert elárulta az emberek bizalmát.
Gyakorlatilag tönkretették az életét.
A fogságom idején csak vissza akartam térni az életembe.
Csak a jövőm gondolata segített át ezen.
És ekkor mindettől megfosztottak.
Miután Denise visszatért a családjához,
találkozni akart velem.
Mondtam, hogy megyek, ahogy tudok.
Végig az tartotta bennem a lelket, hogy újra találkozhatok vele.
Bár tudtam, hogy Aaron megpróbált kibékülni az exével,
a betörés estéjén azt mondta, hogy szeret,
és hogy meg akarja próbálni helyrehozni a kapcsolatunkat.
Mesélt arról, mi mindenen dolgozott a terápia kapcsán,
és úgy tűnt, hogy az előző kapcsolatának
és az exének az árnyéka végre szertefoszlott.
Végre újrakezdhettük volna.
De mindazok után, amit átéltem…
féltem, hogy más szemmel néz majd rám.
Aztán amikor ajtót nyitott…
Akkor Denise
sírni kezdett, és azt mondta: „Én nem akartam.”
Azt mondta: „Én nem akartam.
Kényszerítettek rá!”
Erre átöleltem, és mondtam, hogy tudom.
Azt mondtam Aaronnak: „Én…
Nem akarom, hogy egy ilyesmi…
legyen az oka annak, hogy velem maradsz, ha igazából nem akarsz.”
De ő megnyugtatott:
„Szeretlek. Egyértelműen
veled akarok lenni.”
Elmondtam Denise-nek, hogy minden tőlem telhetőt megteszek.
Dolgozom kettőnkért.
Gondoskodom róla, ha engedi.
És hogy sosem hagyom el őt.
De féltem.
Hisz az emberrablók még szabadon járnak.
A rendőrség nem kereste őket.
És talán vissza akartak jönni.
Senki sem védett meg minket.
FLAGSHIP DRIVE
A média lezártnak tekintette az ügyet.
Úgy tűnt, megoldódott.
Már csak azt nem tudtuk, vádat emelnek-e a pár ellen.
ISMERETLEN FELADÓ DENISE HUSKINS ELRABLÁSA
De aztán kaptam egy e-mailt.
Fogalmam sincs, kitől.
MI RABOLTUK EL DENISE HUSKINST, ÉS TARTOTTUK FOGVA VÁLTSÁGDÍJ REMÉNYÉBEN
Ez vallomás volt? Beismerték, hogy elrabolták Denise-t?
Mare Island-i betörésekről írtak.
Fényképeket is csatoltak egy pisztolyról, amire zseblámpát erősítettek.
Denise állítólagos elrablója felbukkant,
dühös volt, amiért Denise-t lehazugozták,
bevallotta a bűncselekményt, és azt írta: „Hinnetek kell Denise-nek.”
AZ EMBERRABLÁS NEM VOLT ÁTVERÉS
Egyre furább lett az egész.
Átküldtem ezeket a vallejói rendőrségnek, és a tanácsukat kértem.
RENDŐRSÉG VALLEJÓI RENDŐRKAPITÁNYSÁG
Sosem válaszoltak. Teljesen eltűntek.
Amy felhívott.
E-maileket kapott az emberrablótól, amiket a San Francisco Chronicle is megkapott.
EGY FEHÉR MUSTANG KABRIÓ
Az egyikben szerepel egy Mustang.
Denise szerint egy Mustang csomagtartójába tették.
Voltak fényképek, amik megfeleltek a leírásnak,
amit Denise adott a helyről, ahol fogva tartották.
De a rendőröknek teljesen csőlátása volt.
Nem láttak semmit, csak azt a szűk folyosót,
ami a rács mögött ülő Denise-hez vezetett.
AZ EMBERRABLÁS NEM VOLT ÁTVERÉS
Nem tudtam, mi kell ahhoz, hogy a rendőrség végre
komolyan vegye ezt, és kivizsgálja az ügyet.
Egyre jöttek az e-mailek.
A vallejói rendőrség nem reagált.
Mondom: „Mi folyik itt?”
BEÉRKEZŐ LEVELEK 11
Aztán az utolsó e-mailben azt írták:
„Három ismerős vagyunk, közülünk ketten diplomások.”
Szinte azonosították magukat,
hogy bebizonyítsák nekem és mindenki másnak, hogy elkövették ezt.
És azzal zárták, hogy:
„Ha a vallejói rendőrség nem kér bocsánatot Aarontól és Denise-től,
újra megtesszük.”
Azt gondoltam: „Egek, lehet, hogy tényleg emberrablók vannak
Észak-Kaliforniában?
Lehet, hogy ezt mind benéztük?”
2015. JÚNIUS 5.
10 HÉTTEL DENISE SZABADON ENGEDÉSE UTÁN
DUBLIN, KALIFORNIA
64 KILOMÉTERRE VALLEJÓTÓL
Megyei segélyhívó.
Betörtek hozzánk a dublini North Terracina Drive-on.
Most is itt vannak.
A férjem dulakodik velük.
Náluk van a lányom.
A feliratot fordította: Tóth Norbert