Skal jeg begynne fra da han la meg bak i bilen?
05:00 23. MARS 2015
Da bagasjerommet var lukket, var jeg i mørket.
Jeg hadde på stramme, mørklagte svømmebriller.
Hendene var bundet bak ryggen, og jeg var dopet.
Jeg begynte å hyperventilere. Jeg prøvde å ikke få panikk.
Skulle de voldta meg? Torturere meg?
Jeg var livredd.
Han åpnet bakdøra, tok tak i skulderen min og sa:
"Ikke snakk. Ikke skrik. Du vil gjøre det verre for deg selv."
Han la meg i bagasjerommet på en annen bil.
Det var en høy lyd på motoren som minnet meg om en Mustang.
Jeg forestilte meg at vi var på motorveien.
Jeg prøvde å følge med,
talte svingene.
Effekten av de beroligende midlene begynte å virke.
Det er nok en vakker morgen…
Jeg så for meg folk som pendlet til jobb.
…reise, rett etter dette.
Det siste jeg trodde noen kunne forestille seg
var at bilen som kjørte forbi,
hadde en kvinne med bind for øynene og fanget bak.
ET AMERIKANSK MARERITT
ANDRE DEL
Selv om jeg hadde på brillene,
visste jeg at det var midt på lyse dagen.
Jeg lurte på hvor i helvete vi var,
siden ingen så dette.
Jeg luktet furutrær.
Det var stille.
Jeg så for meg et avsidesliggende område i skogen.
Så tok han tak i føttene mine
og dro meg fra lyst til mørkt.
Det føltes som om jeg lå på et kaldt betonggulv.
Han sa: "Jeg må gjøre meg klar."
Jeg tenkte:
"Klar for hva?"
Jeg hørte ham skrubbe.
Hørte det som virket som gaffateip.
Alle skrekkfilmer jeg hadde sett, gikk gjennom tankene mine.
Jeg var livredd for at det var slik det skulle ende for meg, og at det var…
At det var slik mine siste øyeblikk på jorda skulle bli.
Han ledet meg inn i et hus.
Jeg tror jeg følte teppe først, og så fliser under føttene.
Jeg skalv av frykt og holdt pusten.
Han flyttet meg til en seng.
Han satte seg ved siden av meg.
Han sa:
"Dette var ikke ment for deg.
Dette var ment for Aarons eks, Andrea."
Jeg tenkte: "Hva faen?
Handler det om henne?"
Han fortalte meg at han var en del av et selskap på svartebørsen
som kidnappet folk for penger.
Han sa at Aaron hadde fått beskjed om hva han skulle gjøre.
"Planen er å slippe deg fri om 48 timer."
Selv om jeg ville tro på at han ville slippe meg fri,
var realiteten at jeg var isolert. Jeg var alene. Jeg var dopet.
Neste gang han kom, kunne det være slutten.
Det var den siste tanken jeg hadde før jeg besvimte.
Jeg visste jeg hadde sovet i noen timer,
for da jeg våknet, selv med brillene på,
så jeg at lyset hadde endret seg.
Det hørtes ut som han var i naborommet.
Jeg la merke til at det ble spilt fransk popmusikk.
Det rareste med musikken han spilte, var at jeg likte den.
Det var noe som normaliserte ham.
Han tok meg med på toalettpauser,
der han ledet hånden min.
Han sa han hadde slitt med søvnløshet og PTSD,
at han var i militæret.
Han virket menneskelig, omtenksom og høflig.
Mens den første dagen gikk, tenkte jeg at om jeg holdt meg rolig,
ville jeg bli sluppet, og alt ville være over.
Men så…
Det var denne…
…tyngden…
…og nøling i skrittene.
Han sa:
"Vi har et problem.
Vi har ingen sikkerhet
for å sikre at du ikke snakker med politiet.
Så en av oss må ha sex med deg.
Og det vil bli filmet.
På den måten, hvis vi tror at du kommer til å snakke med politiet,
så kan vi legge det ut på internett."
Det føltes som om jeg ble slått i ansiktet.
Jeg gikk nesten ut av meg selv.
Så sa han:
"Det er jeg som må ha sex med deg.
Vit at jeg skal være forsiktig."
Han klatret oppå meg og…
…begynte å kysse meg.
Alle instinktene jeg hadde i det øyeblikket var å sparke og skrike,
og gjøre hva som helst for å skyve ham bort og beskytte meg selv,
eller si det jeg ville si.
Jeg visste det ville gjøre ting verre.
Det kunne gjøre ting mer voldelig, og jeg ville bare
at det skulle være over.
Bare gå videre til det neste.
Når du hører folk beskrive
en ute av kroppen-opplevelse.
Det er vanskelig å skjønne
før du opplever det selv.
Helt løsrevet fra meg selv,
jeg så alt som skjedde, og…
…hjertet mitt knuste for den kvinnen.
Fordi…
…jeg ville hjelpe henne, men jeg kunne ikke.
Da han var ferdig, tok han meg til badet.
Da han gikk, sa han at fra nå av
kunne jeg ta av brillene når han ikke var i rommet med meg.
Det føltes som betinging.
Det var belønning fordi jeg var en snill jente.
Og jeg…
…dro de svømmebrillene av øynene for første gang på over en halv dag.
Jeg så meg i speilet, og jeg var så atskilt.
Jeg visste ikke…
Jeg visste ikke hvem jeg så.
Men jeg dusjet og krøllet meg sammen
i en ball mens vannet slo over meg.
Vannet gikk ned, og det føltes som om alt håp
gikk ned med det.
KIDNAPPET I 28 TIMER
Neste morgen…
…hørte jeg ham vaske i rommet ved siden av.
Under innbruddet
sa han at det bare var et ran, og det endte som en kidnapping.
Da jeg kom til huset, sa han at han ikke skulle umenneskeliggjøre meg,
men han voldtok meg likevel.
Hvordan kunne jeg stole på at han ikke ville drepe meg?
Man hører om sånt på nyhetene,
og det går aldri bra.
Men siden jeg ikke hadde brillene på, prøvde jeg å finne en måte å rømme på.
Men vinduene var stengte, og døren var låst.
Jeg skannet rommet og så hvilke muligheter jeg hadde
når det gjaldt våpen, og…
…det var ingenting jeg kunne bruke.
Så kom han inn og sa:
"Vi har mistet kontakten med Aaron."
Frykten min steg,
og jeg var livredd for at noe ille hadde skjedd ham.
Han sa: "Mine kompanjonger er på vei.
Jeg må gi deg en dose til med beroligende. Det er protokoll.
Når de kommer, er det best om du ikke snakker med dem.
Bare lat som du sover.
De er ikke like snille som meg."
Jeg hørte en bil nærme seg huset.
Jeg ante ikke hvor stort selskapet var, hvem som var involvert eller hvorfor.
Jeg hørte dem snakke.
Det virket anspent.
Nesten hissig.
Jeg var livredd. Jeg skalv.
Han kom inn og sa:
"Det er bestemt at vi må spille inn et livsbevis.
Vi skal få deg til å si navnet ditt."
Jeg sa: "Jeg heter Denise Huskins.
Jeg er kidnappet. Ellers går det bra."
"Så må du nevne en aktuell hendelse."
Tidligere i dag var det en flystyrt i Alpene.
De beroligende midlene han ga meg, var veldig sterke.
Jeg slet veldig
med å holde meg oppreist.
Min første konsert var Blink 182.
Jeg håpet at det var en merkelig oppgave eller prosedyre,
eller løsepenger som han ba Aaron om.
At så snart det var gjort, kunne det være over.
Men da jeg var ferdig med innspillingen, sa han at kompanjongene hadde et krav til.
Han sa at opptaket fra dagen før ikke var bra nok.
"Vi må filme at vi har sex igjen.
Denne gangen må det se samtykkende ut.
Det må se ut som
om vi er i et forhold, at vi har hatt en affære."
Jeg prøvde å finne ut hva det betød,
men det virket som…
…denne gangen kunne jeg ikke være atskilt fra det.
At denne gangen måtte jeg være til stede og opptre,
og jeg visste ikke hvordan…
…i helvete jeg skulle gjøre det.
Han gikk. Jeg dro av bindet for øynene og så to fulle glass vin
og et par små flasker med sprit.
Hva faen trodde han at dette var?
En date?
Jeg drakk flaskene med sprit og ett glass vin.
Han banket på, jeg tok på bindet for øynene igjen, og han spøkte:
"Å. Du begynte uten meg."
Ja, jeg begynte uten deg.
Jeg skulle gjøre alt jeg kunne
for å numne meg selv og få det overstått.
Han sa han tenkte at om han teipet øynene mine,
får det til å se ut som om de var igjen.
Jeg sa til meg selv: "Du vil ikke ødelegge meg.
Du får ikke se meg falle sammen…
…og krype.
Så ja. La oss bare få dette overstått."
KIDNAPPET I 40 TIMER
Et bank vekket meg om natten.
Han sa: "Jeg vil vise deg noe."
Og…
…jeg tok opp brillene akkurat nok til å se…
Om hun ser dette, vil jeg at hun skal vite
at familien er der.
Vi…
Vi elsker henne.
Vi gir ikke opp.
Hun er helten min. Hun er den lille jenta vår.
Det var første gang jeg…
…virkelig brøt sammen.
Han la hånden på ryggen min
for å trøste meg.
Og sa: "Det må føles virkelig nå."
Og jeg bare gråt.
Det føltes som om det var en lek for å prøve å knekke meg.
Jeg tenkte: "Faen ta deg."
Men da sa han
at det var tid…
…for å dra hjem.
Han satte meg i bilen
og ga meg en dose med beroligende.
Han sa: "Jeg får ikke kjørt deg til Bay-området.
Det er for mange politifolk der.
Så jeg tar deg direkte til familien din
i Huntington Beach."
Så ristet han meg våken.
Jeg satt i forsetet, øynene var teipet, og jeg hadde på solbriller.
Jeg så ut gjennom teipen,
og jeg så den hvite utsiden av bilen.
Han sa:
"Fordi Aaron gikk til politiet, må du snakke med dem på et tidspunkt.
Men det er to ting du ikke kan fortelle dem.
Det første er at noen av oss var i militæret.
Det andre, og enda viktigere, er at du ikke kan si at vi hadde sex.
Vi vil alltid følge med på deg.
Så om vi finner ut at du sa noe,
er det ikke bare deg, men familien din vi kan gå etter."
Han hjalp meg ut.
Han ba meg telle til ti fra jeg hørte at bilen kjørte.
Jeg talte sakte.
Jeg tok noen åndedrag for å forsikre meg om at han var borte.
Jeg følte at det var trygt å fjerne teipen fra øynene.
For første gang på 48 timer var jeg ikke lenger i fangenskap.
Da jeg begynte å gå mellom to leilighetsbygg, la jeg merke til…
…en busk full av blomstrede purpurpraktvindel.
Og det føltes for surrealistisk…
…til å forstå.
Jeg så til høyre.
Jeg så skiltet Utica.
En gate jeg har gått nedover
hundrevis av ganger i livet.
Minner fra barndommen min kom frem.
Jeg var hjemme.
Nødtelefonen.
Jeg fikk en melding fra henne. Det er definitivt henne.
Så jeg dro til pappas hus.
Han var ikke hjemme.
En nabo sa:
"Herregud. Går det bra? Hva kan jeg gjøre? Hvordan kan jeg hjelpe?"
Jeg gikk inn i leiligheten hennes.
Betjenter kom inn.
Jeg så at en av dem holdt en opptaksenhet.
Jeg hørte helikoptre.
Media samlet seg utenfor.
Vi er her. Alle skal ta vare på deg.
Vi må selvsagt stille deg en del spørsmål.
Må jeg snakke nå? For jeg er veldig redd.
Jeg var bekymret, men jeg fortalte dem om innbruddet,
dagene i fangenskap, gruppen.
Så spurte han meg…
Ble du seksuelt misbrukt eller lignende?
Jeg ville ikke lyve,
men jeg følte også at en pistol pekte mot meg,
og mot familien min, og jeg kunne ikke…
Jeg ville ikke kunne leve med meg selv, å vite at jeg gjorde noe
som ville få dem drept.
Jeg sa straks…
Nei.
Rørte deg ikke eller gjorde noe mot din vilje?
Nei.
Tror du det kan skje igjen?
Ja, hvis…
…jeg snakker for mye, ja.
Etterforskeren hadde en etterforsker fra Vallejo-politiet på telefonen,
og de tilbød meg en avtale.
Han sa: "Det er egentlig immunitet."
Min første respons var:
"Immunitet fra hva?"
Jeg følte meg fortapt og forvirret.
Følte at jeg trengte veiledning.
Jeg innså at jeg trengte en advokat til å finne ut hva jeg skulle gjøre.
Jeg fikk tak i Doug Rappaport.
Han var advokat fra San Francisco.
DOUG RAPPAPORT FORSVARSADVOKAT
Hun sa: "Politiet sier jeg er mistenkt."
Han sa: "Du har gitt en uttalelse.
Du bør ikke gi flere,
for om du gir motstridende uttalelser, vil de bruke det mot deg."
Hun sa: "Ok. Jeg skal følge instruksjonene dine. Hva er de?"
Han sa: "Du må komme hit så fort som mulig.
Sett deg på neste fly om du kan. Klokken tikker."
Hvem kidnappet henne? Ble det betalt løsepenger?
Og hvorfor skjedde noe av dette?
Vi venter fortsatt på disse svarene selv.
Mens vi kjørte, tok noen bilder,
og det var da det slo meg hvor offentlig dette var.
Jeg var ikke forberedt på mediestormen.
Ms. Huskins har plyndret verdifulle ressurser fra samfunnet vårt,
samtidig som hun skapte frykt blant innbyggerne våre.
Da Denise Huskins dukket opp,
gikk hun med på å snakke med etterforskerne.
Men da det var på tide å dra tilbake til Vallejo, ble hun stille.
Ifølge politiet hyret Huskins en advokat og gjemmer seg på et ukjent sted.
AARON QUINN DENISES KJÆRESTE
Media fortsatte å forevige historien.
Alle kanaler jeg sjekket, hvor enn jeg så, stod det:
"Denise er en bløffmaker."
Politiet lurer på om Huskins er en ekte Gone Girl?
Men det ga ingen mening.
Denise var den ærligste personen jeg hadde møtt.
Jeg visste ikke hvor hun var.
Jeg visste ikke hva hun gjennomgikk.
Jeg ville bare se henne.
Denise kom til kontoret mitt den kvelden.
Han gikk rett på sak. Han ba meg sette meg foran ham.
Jeg sa til Denise: "Mens du fløy opp hit,
har Vallejo-politiet har sviktet deg."
Hvis vi føler at det er nok bevis til å gå videre,
vil vi be om tiltale.
Jeg ble sjokkert.
KIDNAPPINGS-BLØFF
De siste 48 timene hadde jeg levd fra øyeblikk til øyeblikk
og prøvd å overleve.
Det siste jeg tenkte på var:
"Hvis jeg overlever, må jeg sørge for at alt er troverdig."
Jeg fortalte Doug alt. Kidnappingen, innbruddet og voldtektene.
Vi gikk gjennom historien tre, fire ganger.
Jeg sa til Denise: "Jeg tror deg.
Men om vi skal fange gjerningsmannen, må du få tatt en medisinsk undersøkelse.
En overgrepsundersøkelse
der Vallejo-politiet samler rettsmedisinske bevis.
Det er viktig at vi gjør det så fort som mulig."
Jeg sa at jeg var livredd for å snakke med politiet om voldtektene,
på grunn av truslene mot meg og familien min.
Han sa:
"Ikke la kidnapperne ha makt over deg. Det er det folk som dette gjør.
De vil ha makt og kontroll over noens liv."
Jeg sa: "Ok, jeg gjør det."
Jeg ringte Vallejo-politiet.
Jeg sa: "Vi trenger en overgrepsundersøkelse så fort som mulig."
Og hans svar var:
"Vi vil at hun skal komme inn og gi oss en uttalelse,
og så gir vi henne den undersøkelsen."
Det virket så
baklengs og så
nedverdigende.
Men jeg ville at de skulle ta dem.
Så jeg sa bare: "Ok.
Jeg skal snakke med dem og fortelle dem alt."
TORSDAG 26. MARS 10:00 25 TIMER ETTER Å HA BLITT SLUPPET
Ny informasjon om en rar historie om en kvinne fra Vallejo.
Denise Huskins, det påståtte offeret, er inne hos Vallejo-politiet nå.
Torsdag morgen fikk vi vite at Denise kom til Vallejo-politiet med advokaten sin.
Kanskje hun skulle tilstå. Kanskje ville hun bli arrestert.
Vi ventet på historien.
Vi ble tatt inn til noe som virket som et avhørsrom.
Jeg trenger en stol til.
Én til?
Det var en FBI-agent med oss.
Han presenterte seg som spesialagent David Sesma.
-Dette er David Sesma. -Jeg er fra FBI.
-Doug Rappaport. -Hyggelig.
Denne betjenten satte seg foran meg,
og introduserte seg
som etterforsker Mustard.
Målet vårt da dette begynte, var å få deg trygt hjem.
Jeg er glad du overlevde denne hendelsen,
og det vi jakter på, er sannheten.
De holdt en pressekonferanse kvelden før og sa at jeg løy.
Jeg var umiddelbart på vakt.
Men samtidig
visste jeg at jeg var desperat…
…etter å vise dem sannheten.
Vise dem at de kunne tro meg.
Jeg vil at du skal begynne…
Han begynte med å stille spørsmål om meg og Aaron, og forholdet vårt.
Han ba meg gå gjennom hver detalj av innbruddet.
Jeg våknet av et blinkende lys, som et strobelys.
Det var en rød laserpeker,
og opptaket var rolig musikk.
Jeg sa at mannen som holdt meg fanget var slank,
og at jeg trodde han var høy. Kanskje 180 cm.
Han var krigsveteran. Han har PTSD. Han har søvnløshet.
Det var en fysisk beskrivelse som de i det minste kunne begynne å følge.
Husker vi tok til høyre og så til venstre.
Jeg prøvde å gi dem alle mulige detaljer om hvor jeg var,
hvor lange kjøreturene var.
De sjekket vel alle overvåkningsopptakene
fra området for å finne denne personen.
Vi begynte å gå gjennom detaljene rundt voldtektene.
Han sa: "Jeg skal filme at jeg har sex med deg.
Denne videoen er for å hindre deg i å gå til politiet."
Jeg gikk gjennom den ene ekle, ydmykende detaljen etter den andre,
og dro meg tilbake til det stedet
jeg så desperat prøvde å distansere meg fra.
Jeg satt med hodet i hendene, som om jeg fortsatt hadde bind for øynene,
og jeg prøvde å gi ham alt jeg hadde.
Han sa vi måtte gjøre det igjen.
Det måtte være troverdig, som om vi var et par.
Og jeg spilte med, for jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
Og jeg ville ikke gjøre det igjen.
Hun holdt seg. Hun gjorde sin plikt. Hun gjorde det rette,
til tross for hvor utrolig vanskelig dette var.
Og de virket å tro henne.
Til de begynte å stille spørsmål som…
Har du vært i det bagasjerommet før?
Nei.
"Strittet du imot? Hvorfor strittet du ikke imot?
Skrek du? Hvorfor skrek du ikke?"
Lagde du lyd?
Nei. Jeg ble vekket fra en dyp søvn.
Jeg innså at de så på henne som om hun var søppel.
Som en forbryter.
La oss ta noen minutter, ok?
Bare hold ut, ok? Du er flink.
Jeg fikk en telefon fra Doug Rappaport,
og han sa at Denise og Aaron…
AMY MORTON AARONS FORSVARSADVOKAT
…ikke burde snakke sammen før avhørene var over.
Men vi delte noe informasjon.
Amy fortalte meg at alt Denise fortalte politiet stemte med det jeg fortalte dem.
Det var gode nyheter.
Og så…
…sa hun at…
…Denise skulle på sykehuset for…
…en overgrepsundersøkelse.
Fordi hun hadde blitt voldtatt.
Faen.
Jeg ble tatt til et rom for å ta den medisinske undersøkelsen.
De så at det var små mikrolesjoner i livmorhalsen,
som indikerte at det hadde vært samleie de siste to dagene.
Det var fysiske bevis som beviste at dette virkelig skjedde.
De måtte skjønne at jeg snakket sant.
Dagen etter ble vi eskortert til et annet avhørsrom.
Det var ingen medfølelse.
Alle gikk rett på sak.
Jeg tenkte at noe var galt.
FBI HAR IKKE GITT UT OPPTAKENE AV DETTE INTERVJUET
FBl-agenten, David Sesma, sa:
"Det er mange uoverensstemmelser i historien din.
Er det noe du vil endre?
Jeg vil du skal vite
at det er en føderal forbrytelse å lyve til en føderal agent."
Jeg bare satt der…
…som en bombe gikk av og ørene pep, og jeg var i fullstendig sjokk.
Jeg fant ikke på alt dette.
Sykepleierne sa at det var fysiske bevis, som bekreftet det jeg sa til politiet.
Jeg tok dem til side og sa:
"Det har ikke vært et eneste avvik i historien hennes.
Hvordan kan dere tro at hun lyver?"
Han sa:
"Har du ikke sett filmen Gone Girl?"
Hvordan kunne denne personen med ansvaret for å etterforske lovbrudd,
tro at det var som en Ben Affleck-film? Det er Hollywood. Dette var virkeligheten.
Han var så sikker på at han hadde rett.
Det kalles bekreftelsesfelle.
INTERVJUROM 1
Trodde de virkelig at det var skuespill? Hele greia?
Og hvorfor? Hva hadde jeg å vinne?
Hva…
Hva var vitsen?
Det Denise stod overfor, var tiltale for å ha løyet til en føderal betjent.
Hun ville bli dømt til mellom ett år og 18 måneder i føderalt fengsel.
Hun stod overfor et helt liv uten å bli trodd,
for å ha sveket folks tillit.
ER DETTE DEN EKTE GONE GIRL?
Livet hennes var ødelagt.
I de to dagene i fangenskap, ville jeg bare tilbake til livet mitt.
Alt som fikk meg gjennom det, var tanken på fremtiden min.
Så var det fjernet.
Etter at Denise var tilbake med familien,
sa hun at hun ville treffe meg.
Jeg sa jeg kom så fort jeg kunne.
I dagevis i fangenskap var tanken på å gjenforenes med ham det som roet meg.
Selv om jeg visste at Aaron hadde prøvd å forfølge ting med eksen sin,
den kvelden innbruddet skjedde, sa han at han elsket meg
og at han virkelig ville prøve å ordne opp med meg.
Han fortalte meg om det han gjorde i terapien,
og det føltes som om skyggene av det gamle forholdet
med eksen endelig var forsvunnet.
Vi kunne endelig starte på nytt.
Men etter alt jeg hadde vært gjennom…
…var jeg redd for at han ville se annerledes på meg.
Hun åpnet døren…
Så begynte Denise
å gråte, og sa: "Jeg ville ikke."
Hun sa: "Jeg ville ikke.
De tvang meg til å gjøre det."
Jeg bare holdt henne og sa: "Jeg vet det."
Jeg sa: "Jeg…
…jeg vil ikke at noe som dette…
…skal være grunnen til at du blir hos meg, om du ikke vil være med meg."
Han forsikret meg.
"Nei. Jeg elsker deg. Jeg vil være med deg."
Jeg sa til Denise at jeg skulle gjøre alt jeg kunne.
Jeg ville støtte oss.
Jeg ville ta meg av henne om hun lot meg.
Jeg ville aldri forlate henne.
Men jeg var redd.
For kidnapperne var fortsatt der ute.
Politiet lette ikke etter dem.
Og kanskje de ville komme tilbake.
Det var ingen som beskyttet oss.
For media var denne historien ferdig.
Saken virket avsluttet. Spørsmålet var bare om paret ble siktet?
UKJENT AVSENDER DENISE HUSKINS KIDNAPPING
Men så fikk jeg en e-post.
Ante ikke hvem den var fra.
VI KIDNAPPET DENISE HUSKINS OG HOLDT HENNE FOR LØSEPENGER
Var det en tilståelse? Sa de at de kidnappet Denise?
VI HAR VÆRT I MANGE HJEM PÅ MARE-ØYA
De skrev om innbrudd på Mare-øya.
Det var bilder av noe som så ut som en pistol teipet til en lommelykt.
Her var Denises påståtte kidnapper sint fordi hun var stemplet som en løgner.
Tilstod mer eller mindre forbrytelsen og sa: "Dere må tro på Denise."
KIDNAPPINGEN VAR IKKE EN BLØFF
Det ble rarere og rarere.
Jeg sendte e-postene til Vallejo-politiet, og spurte: "Hva gjør jeg?"
POLITIET I VALLEJO
Hørte aldri fra dem. Helt stille.
Jeg fikk en telefon fra Amy.
Hun fikk e-poster fra kidnapperen, som ble sendt til San Francisco Chronicle.
EN HVIT MUSTANG
I e-posten stod det om en Mustang.
Denise sa hun ble lagt i et bagasjerom som lignet en Mustang.
Det var bilder som lignet beskrivelsen Denise ga av hvor hun ble holdt.
Jeg stod ovenfor et politi med et utrolig tunnelsyn.
De så ikke annet enn den smale tunnelen
som førte fra dem til Denise i fengsel.
KIDNAPPINGEN VAR IKKE EN BLØFF
Hva måtte til for at politiet endelig
skulle ta dette på alvor og etterforske det?
Fikk den ene e-posten etter den andre.
UKJENT AVSENDER DENISE HUSKINS
Jeg hørte ingenting fra Vallejo-politiet.
Jeg tenkte: "Hva skjer?"
På den siste e-posten stod det:
"Vi er tre bekjente, hvorav to har høyere utdanning."
De prøvde nesten å identifisere seg
for å bevise for meg og andre at: "Vi gjorde det vi gjorde."
Så skrev de: "Om Denise og Aaron ikke får en unnskyldning fra Vallejo-politiet,
gjør vi det igjen."
VIL GJØR FEIL TING AV DE RETTE GRUNNENE
Jeg tenkte: "Kan det virkelig være en gjeng kidnappere
som opererer rundt i Nord-California?
Tok vi alle feil?"
5. JUNI 2015
TI UKER ETTER AT DENISE BLE SLUPPET
DUBLIN I CALIFORNIA
65 KM FRA VALLEJO
Nødtelefonen.
Vi har et innbrudd på North Terracina Drive i Dublin.
De er der ute nå.
Mannen min slåss med dem.
De har datteren vår.
Tekst: Miranda Nunez