Ska jag börja från när han la mig i bakluckan?
KLOCKAN 05.00 23 MARS, 2015
Med bakluckan stängd är det helt mörkt.
Jag har på mig spända, svärtade simglasögon.
Mina händer är bundna bakom ryggen och jag är drogad.
Jag börjar hyperventilera. Jag försöker undvika att bli panikslagen.
Tänker de våldta mig? Tortera mig?
Jag är livrädd.
Han öppnar bagageluckan, tar tag i mig och säger:
"Tala inte. Skrik inte. Det blir bara värre för dig."
Han sätter mig i en annan baklucka.
Den varvande motorn påminde mig om en Mustang.
Jag tror att vi är på en motorväg.
Jag försöker iaktta,
räkna kurvor och svängar.
Men de lugnande medlen börjar verka.
Det är ännu en vacker morgon…
Jag kan föreställa mig folk som pendlar till jobbet.
…strax efter det här.
Det sista någon föreställer sig är att i bilen som precis körde förbi
ligger en kvinna med ögonbindel instoppad i bakluckan.
DEL TVÅ
Även om jag har simglasögonen på mig kan jag ana dagsljuset.
Jag undrar var i helsike vi kan vara nu där ingen kan se det här?
Jag känner doften av barrträd.
Det är tyst.
Jag föreställer mig en avlägsen plats i skogen.
Sen tar han tag i mina fötter och släpar mig från ljus till mörker.
Det känns som om jag ligger på ett kallt betonggolv.
Han säger: "Jag måste göra mig redo."
Och jag undrar:
"Redo för vad?"
Jag hörde honom skrubba.
Jag tror jag hör silvertejp,
och jag kommer att tänka på varje skräckfilm jag har sett.
Jag är livrädd att det är så det ska sluta för mig och…
…att det är sådana mina sista stunder på jorden blir.
Han leder mig in i ett hus.
Jag tror att jag kände matta under fötterna först, och sen kakel.
Jag skakar av rädsla och håller andan.
Han flyttar mig till en säng.
Jag känner honom sätta sig bredvid mig.
Han säger:
"Det här var inte menat för dig.
Det här var menat för Aarons förra flickvän, Andrea."
Och jag tänker: "Vad i helvete?
Handlar det här om henne?"
Och så berättar han
att han är med i en verksamhet på svarta marknaden
som kidnappar folk för pengar.
Han säger att Aaron har fått instruktioner om vad han ska göra.
"Planen är att släppa dig om 48 timmar."
Även om jag vill tro att han kommer att släppa mig,
så är jag ändå isolerad. Jag är ensam. Jag är drogad.
Nästa gång han kommer in kan det vara slutet.
Det är min sista tanke innan jag somnar.
Jag vet att jag har sovit i några timmar
för när jag vaknar, trots simglasögonen, märker jag att ljuset är annorlunda.
Det låter som om han är bakom väggen.
Jag hör fransk popmusik spelas.
Det konstigaste med musiken han spelade var att jag gillade den.
Det gjorde honom normalare i mina ögon.
Han tar mig till toaletten enligt rutin.
Han styr min hand,
och han berättar sånt som att han har lidit av sömnlöshet och PTSD,
att han varit i militären.
Han verkade mänsklig, hänsynsfull och artig.
Den första dagen framskrider
och jag tänker att jag bara behöver behålla lugnet,
så blir jag frigiven, och sen är det över.
Men sedan…
Han har en tyngd…
…och tvekan i sina steg.
Han säger: "Vi har ett problem.
Vi har ingen garanti för
att du inte kommer att prata med polisen.
En av oss måste ha sex med dig.
Och det kommer att spelas in.
På så sätt, om vi tror att du tänker prata med polisen,
så kan vi publicera det på internet."
Det känns som ett slag i ansiktet.
Jag lämnade nästan kroppen.
Och sen säger han: "Det är faktiskt jag som måste ha sex med dig.
Jag kommer att vara varsam."
Sen kliver han på mig.
Han börjar kyssa mig.
Min instinkt är att sparka och skrika
och göra allt för att stöta bort honom och skydda mig själv
eller säga vad jag vill.
Men jag vet att det skulle bli värre.
Det kan bli mer våldsamt, och jag vill bara
att det tar slut och är över
för att gå vidare till nästa sak.
Man hör folk beskriva utomkroppsliga upplevelser.
Det är svårt att förstå innan man verkligen upplever det.
Jag är helt avskild från mig själv
och ser allt det här hända.
Mitt hjärta brister för den där kvinnan.
Det är…
Jag vill hjälpa henne, men jag kan inte.
När han är klar tar han mig till badrummet,
och den här gången när han går, säger han att från och med nu
får jag ta av mig simglasögonen när han inte är i rummet med mig.
Det känns som om han betingar mig.
Jag får belöning för att jag var en snäll flicka.
Jag tar av mig simglasögonen
för första gången på över en halv dag.
Jag ser mig i spegeln och jag känner mig avskild från mig själv.
Jag känner inte igen personen framför mig. Jag bara ser…
Jag duschar och kryper ihop till en boll med vattnet rinnande över mig.
Vattnet rinner ner och det känns som om allt hopp
försvinner ner med det.
28 TIMMAR I FÅNGENSKAP
Nästa morgon
hör jag honom städa i rummet bredvid.
Under inbrottet kallade han det ett rån, men det var en kidnappning.
I huset sa han att han inte ska avhumanisera mig,
men han våldtog mig ändå.
Så hur kan jag lita på att han inte kommer att döda mig?
Man hör om sånt här på nyheterna och det slutar aldrig bra.
Men nu när jag inte har simglasögonen på försöker jag komma på ett sätt att fly.
Men fönstren har barrikaderats och dörren är låst.
Jag skannar rummet för att se vad jag kan använda som vapen.
Det finns inget jag kan använda.
Sen kommer han in och säger att de har mist kontakten med Aaron.
Jag blir jätterädd,
och jag är livrädd att nåt förfärligt har hänt honom.
Han säger: "Mina kompanjoner är på väg.
Jag måste ge dig en till dos med lugnande.
När de kommer, är det bäst för dig att undvika dem
och bara låtsas sova. De är inte lika trevliga som jag."
Jag hör en bil närma sig huset.
Jag vet inte hur stor organisationen är, vem som är inblandad eller varför.
Jag hör dem prata.
Det känns ansträngt.
Nästan hetsigt.
Jag är skräckslagen. Jag skakar.
Sen kommer han in och säger:
"Vi har bestämt att vi måste spela in ett bevis på att du lever.
Du ska få säga ditt namn."
Jag säger: "Jag är Denise Huskins.
Jag är kidnappad. Annars mår jag bra."
"Och sen måste du berätta om en aktuell händelse."
Tidigare idag inträffade en flygolycka i Alperna.
De lugnande medlen han gav mig var väldigt starka,
och jag måste verkligen kämpa för att ens kunna stå.
Min första konsert var med Blink 182.
Men jag hoppas att det är en konstig uppgift eller procedur eller
att det är för lösensumman han kräver av Aaron,
och när det här är klart, kan allt det här vara över.
Men när jag är klar med inspelningen säger han att kompanjonerna har ett krav.
Han säger att videon från igår inte är bra nog.
"Vi måste spela in när vi har sex igen.
Denna gång måste det se ut att ske i samförstånd.
Det måste se ut som
att vi har ett förhållande, att vi haft en affär."
Jag försöker förstå vad det innebär, men det verkar som…
…att jag inte kommer att kunna avskilja mig från händelsen denna gång.
Den här gången måste jag vara närvarande och uppträda.
Jag vet bara inte hur…
…hur fan jag ska klara det.
Han går. Jag tar av mig ögonbindeln och ser två vinglas
och ett par små spritflaskor.
Vad fan tror han att det här är? En dejt?
Jag häller i mig spritflaskorna och ett glas vin.
Han knackar, och jag sätter på ögonbindeln.
Han skämtar i stil med: "Åh, du började utan mig."
Ja, jag började utan dig.
Jag gör vad jag kan för att bedöva mig själv
och få fanskapet överstökat.
Han säger att han har kommit på att om han tejpar igen mina ögon,
så ser det ut som om jag blundar.
Jag intalar mig själv: "Du knäcker inte mig.
Du kommer inte att se mig bryta samman
och krypa ihop."
"Så, ja. Låt oss få fanskapet överstökat."
40 TIMMAR I FÅNGENSKAP
En knackning väcker mig på natten.
Han säger: "Jag måste visa dig nåt."
Jag lyfter upp simglasögonen tillräckligt för att se…
Om hon ser det här vill jag att hon ska veta
att familjen finns här.
Vi älskar henne. Vi ger inte upp.
Hon är min hjälte. Hon är ju vår lilla flicka.
Det är första gången jag verkligen…
…bryter ihop på riktigt.
Han lägger sin hand på min rygg för att trösta mig.
Han säger: "Det känns säkert verkligt nu."
Jag kan inte sluta gråta.
På sätt och vis känns det som ett långdraget spel för att knäcka mig.
Jag tänker bara: "Fan ta dig."
Men det är då han säger att det är dags…
…att åka hem.
Han sätter mig i bilen och ger mig lugnande medel.
Han säger: "Jag kan inte köra dig till Bay Area. Det kryllar av poliser.
Jag tar dig direkt till din familj i Huntington Beach."
Jag vaknar av att han skakar om mig.
Jag sitter i framsätet,
mina ögon är tejpade, och jag bär solglasögon.
Jag kan kika lite under tejpen och ser bilens vita utsida.
Han säger till mig:
"Aaron gick till polisen, så du måste prata med dem i nåt skede.
Men det finns två saker du inte får säga till dem:
Det första är att någon av oss varit i militären.
Och det andra, och ännu viktigare, att du inte avslöjar att vi hade sex.
Vi bevakar dig alltid.
Om vi får veta att du sagt nåt,
är det inte bara dig, utan din familj, vi kan ge oss på."
Han hjälper ut mig.
Han ber mig räkna till tio när jag hör bilen köra iväg.
Jag räknar långsamt.
Jag tar några andetag för att försäkra mig om att han är borta.
Jag känner att det är säkert att dra bort tejpen från ögonen.
För första gången på 48 timmar är jag inte längre i fångenskap.
När jag går mellan två höghus lägger jag märke till
en buske full av blommande lila kejsarvinda.
Allt känns för overkligt för att ens…
…kunna ta in det.
Sen tittar jag till höger.
Jag ser skylten "Utica".
Det är en gata som jag har gått på hundratals gånger i mitt liv.
Minnen från barndomen strömmar tillbaka.
Jag är hemma.
Nödcentralen.
Jag fick precis ett meddelande på mobilen från henne. Det är definitivt hon.
Jag kommer till min pappas hus.
Han är inte hemma.
Och en granne säger:
"Herregud. Är du okej? Vad kan jag göra? Hur kan jag hjälpa?"
Jag går in i hennes lägenhet.
Poliser kommer in.
Jag ser att en av dem har en inspelningsapparat.
Jag hör helikoptrar.
Media flockas utanför.
Vi är här. Alla kommer att ta hand om dig.
Vi måste förstås ställa en massa frågor.
Måste jag prata just nu? Jag är jätterädd.
Jag är orolig, men jag berättar om inbrottet,
dagarna i fångenskap, gruppen.
Sen frågade han mig…
Blev du utsatt för sexuella övergrepp eller nåt sånt?
Jag vill inte ljuga, men jag känner att en pistol pekar mot mig.
och en pekar mot min familj och jag kan inte…
Jag skulle inte kunna leva med att ha gjort nåt
som skulle få dem mördade.
Jag säger genast…
Nej.
De rörde dig inte eller gjorde nåt mot din vilja?
Nej.
Tror du att det här kan hända dig igen?
Ja, om…
…om jag pratar för mycket.
Kriminalpolisen säger att en kriminalpolis från Vallejo är i telefon.
"De erbjuder dig ett avtal,
som i princip innebär immunitet."
Min första reaktion är:
"Immunitet från vad?"
Jag kände mig vilse och förvirrad. Jag behöver vägledning.
Jag behöver en advokat som hjälper mig att lista ut vad jag ska göra.
Jag får tag på Doug Rappaport. Han är advokat i San Francisco.
Hon sa: "Jag är här nere. Polisen ser mig som en misstänkt."
Han säger: "Du har redan gett dem ett uttalande.
Ge dem inga fler uttalanden,
för om du motsäger dig själv använder de det emot dig."
Hon sa: "Okej. Jag följer dina instruktioner. Berätta mer."
Han sa: "Ta dig upp hit så fort som möjligt.
Ta nästa flyg om du kan. Tiden rinner iväg."
Vem kidnappade henne? Betalades en lösensumma?
Och varför inträffade det här?
Vi väntar fortfarande på några av svaren.
När vi kör iväg tar nån bilder,
och det är då det slår mig hur offentligt det här är.
Jag var inte förberedd på mediastormen.
Fröken Huskins har stulit värdefulla resurser från samhället
och spritt fruktan bland oss.
När Huskins dök upp i morse,
gick hon först med på att prata med utredarna.
Men när det var dags att återvända till Vallejo, tystnade hon.
Enligt polisen har hon anlitat en advokat och gömmer sig på en hemlig plats.
DENISES POJKVÄN
Media blåser bara mer liv i storyn.
På varje kanal och vart jag än tittar, säger de:
"Denise är en bluffare."
Polisen undrar nu om Huskins är en äkta Gone Girl?
Det är helt ologiskt.
Denise är den ärligaste jag känner.
Jag vet inte var hon är. Jag vet inte vad hon går igenom.
Jag vill bara träffa henne.
Denise kommer till mitt kontor den kvällen.
Han är väldigt fokuserad. Han bad mig sätta mig framför honom.
Jag säger till Denise: "Medan du flög hit
kastade polisen i Vallejo dig åt vargarna."
Om bevisen är tillräckliga för att gå vidare
kommer vi att begära åtal.
Först är jag lite chockad.
De senaste 48 timmarna hade varje stund gått ut på
att försöka överleva.
Det jävla sista man tänker på är att om jag överlever
måste jag se till att allt det här är trovärdigt.
Jag berättar allt för Doug: kidnappningen, inbrottet, våldtäkterna.
Vi har gått igenom storyn tre, fyra gånger.
Jag säger till Denise: "Jag tror dig utan tvekan.
Men om vi ska gripa förövaren måste du bli undersökt."
Spårsökning görs vid sexuella övergrepp och ger polisen kriminaltekniska bevis.
Det är viktigt att det görs så fort som möjligt.
Jag säger att jag är livrädd för att prata med polisen om övergreppen
på grund av hoten mot mig och min familj.
Då säger han: "Låt inte kidnapparna hålla dig i sin makt. Folk som de gör så.
De vill ha makt och kontroll över folk hela livet."
Då säger jag: "Okej, jag gör det."
Jag ringde polisen i Vallejo.
Jag sa: "Vi behöver en spårsäkring så fort som möjligt."
Då svarar han:
"Vi vill att hon kommer hit och ger oss en redogörelse,
och sen gör vi undersökningen."
Allt verkade så…
…bakvänt och nedvärderande.
Men jag vill att de fångar dem, så jag säger bara: "Okej.
Jag pratar med dem och berättar allt."
TORSDAG 26 MARS, KLOCKAN 10 25 TIMMAR SOM FRIGIVEN
Ny information i en konstig story gällande en kvinna i Vallejo.
Denise Huskins, det påstådda offret, är på polishögkvarteret i Vallejo just nu.
På torsdagsmorgonen hör vi att Denise besöker polisen i Vallejo med sin advokat.
Hon kanske ska erkänna. Hon kanske blir gripen.
Vi väntar på att se vart det vänder.
Vi förs in i nåt som verkar vara ett förhörsrum.
-Jag behöver en stol till. -En till?
En FBI-agent är närvarande.
Han presenterar sig som specialagent David Sesma.
-Han är David Sesma. -Hej. Jag är med FBI.
-Doug Rappaport. -Angenämt.
Polisen sätter sig framför mig och han presenterar sig
som kriminalpolis Mustard.
Vårt mål i början var att se dig komma hem säker.
Jag är glad att du överlevde incidenten.
Nu är vi ute efter sanningen.
De höll en presskonferens igår kväll och sa att jag ljuger,
så jag är genast på min vakt.
Men samtidigt vet jag att jag förtvivlat…
…vill visa dem sanningen,
visa att de kan tro mig.
Jag vill att du börjar…
Så han börjar med att ställa frågor om mig och Aaron och vårt förhållande.
Han ber mig gå igenom varje detalj av inbrottet.
Jag vaknade av ett blinkande ljus, som ett stroboskop.
Det finns en röd laserpekare, och inspelningen var lugn musik.
Jag säger att mannen som höll mig fången är smal,
att jag tror att han är lång, kanske 180 cm.
Han är krigsveteran. Han har PTSD. Han lider av sömnlöshet.
Det finns nån slags fysisk beskrivning som de åtminstone kan börja gå efter.
Jag minns att vi åkte till höger och sen vänster.
Jag försökte ge dem alla detaljer om var jag befann mig, hur länge vi körde.
De kollar säkert just nu alla övervakningsbilder
från omkringliggande områden för att hitta personen.
Vi börjar gå igenom detaljerna kring våldtäkterna.
Han säger: "Jag ska spela in när jag har sex med dig.
Videobandet ska förhindra dig från att gå till polisen."
Jag går igenom massor av vidriga, förödmjukande detaljer
och sugs tillbaka in i det
som jag förtvivlat försökt avskilja mig från.
Jag sitter med huvudet i händerna, som om jag bar ögonbindel,
och jag försöker ge dem allt jag har.
Han sa att vi måste göra om det.
Det måste vara trovärdigt, som om vi var ett par.
Jag spelade med.
Vad annat kunde jag göra? Jag ville inte göra om det.
Hon håller ut. Hon gör sin plikt. Hon gör det rätta
trots att det är otroligt svårt.
De ser ut att tro henne.
Tills de börjar ställa frågor som…
Hade du varit i bakluckan tidigare?
Nej.
"Kämpade du emot? Varför kämpade du inte emot?
Skrek du? Varför skrek du inte?"
Förde du oväsen?
Nej. Jag väcktes ur sömnen.
Jag inser att de ser på henne som om hon är avskum.
En brottsling.
Vi tar en liten paus, okej?
Okej, håll ut. Du klarar dig jättefint.
Jag får ett samtal från Doug Rappaport och han säger
att Denise och Aaron inte borde prata
innan förhören är över,
men vi delar lite information.
Amy berättar
att allt Denise berättar för polisen stämmer överens med det jag sagt.
Det är bra nyheter.
Och sen säger hon att…
…Denise ska till sjukhuset för spårsäkring.
För att hon blivit våldtagen.
Fan.
Jag tas in i ett behandlingsrum för spårsäkringen.
De hittar små mikroskador i livmoderhalsen
som tyder på samlag inom de senaste två dagarna.
Det finns fysiska bevis som bevisar att det verkligen hänt.
Nu måste de inse att jag talar sanning.
Nästa dag eskorteras vi till ett annat förhörsrum.
Det finns ingen medkänsla alls. De är väldigt kalla.
Jag tänker för mig själv att nåt är snett.
FBI HAR INTE SLÄPPT INSPELNINGEN AV DET HÄR FÖRHÖRET
FBI-agenten, David Sesma, säger:
"Din berättelse är full av motsägelser.
Finns det nåt du vill förändra?
Jag vill att du vet
att det är ett federalt brott att ljuga för en federal agent."
Jag bara sitter där och…
Det var som om en bomb sprängt. Det ringer i öronen och jag är chockad.
Jag hittade inte på det här.
Sjuksköterskorna sa att det finns fysiska bevis
som bekräftar det jag sagt till polisen.
Jag tar dem till sidan och säger:
"Det finns inte en enda motsägelse i hennes berättelse.
Hur kan ni tro att hon ljuger?"
Då säger han till mig:
"Har du sett filmen Gone Girl?"
Hur kan den här personen som utreder brott
tro att det är en Ben Affleck-film? Det är Hollywood. Det här är verklighet.
Han är så säker på att han har rätt.
Det kallas bekräftelsejäv.
FÖRHÖRSRUM 1
Tror de verkligen att hela grejen bara är skådespeleri?
Varför? Vad har jag att vinna? Vad…
Vad är poängen?
Denise kan bli åtalad för att ha ljugit för en federal polis.
Hon kan dömas till allt mellan
ett år och 18 månader i federalt fängelse.
Hon står inför en livstid av att inte bli trodd,
av att ha svikit folks tillit.
Hennes liv är så gott som förstört.
Under fångenskapen ville jag bara återvända till mitt liv.
Tanken på min framtid var det enda som fick mig att hålla ut.
Nu har de tagit allt ifrån mig.
När Denise återvänt till sin familj, säger hon att hon vill träffa mig.
Jag lovar komma så fort jag kan.
Tanken på att återförenas med honom höll mig flytande när jag var fången.
Även om jag visste att Aaron hade försökt närma sig sin förra flickvän,
hade han kvällen innan inbrottet sagt att han älskade mig
och att han verkligen ville få vårt förhållande att funka.
Han berättade om att han gick i terapi.
Det kändes som om skuggan från hans tidigare förhållande
och hans tidigare flickvän äntligen försvann.
Vi kunde äntligen börja om.
Men efter allt jag hade gått igenom…
Jag är rädd att hans syn på mig förändras.
Sen öppnar hon dörren…
Denise börjar gråta och säga: ”Jag ville inte göra det.”
Hon sa: "Jag ville inte.
De tvingade mig att göra det."
Jag kramarhenne. "Jag vet att de gjorde det."
Jag säger till honom:
"Jag vill inte att nåt sånt här
får dig att stanna med mig om du inte vill vara med mig."
Och han försäkrar mig:
"Nej. Jag älskar dig. Jag vill verkligen vara med dig."
Sen säger jag till Denise att jag ska göra allt jag kan.
Jag kan försörja oss.
Jag vill ta hand om henne.
Jag vill aldrig lämna henne.
Men jag är rädd.
Jag vet att kidnapparna är kvar där ute.
Polisen letar inte efter dem.
Kanske de vill återvända.
Ingen skyddar oss.
Enligt media är storyn klappad och klar.
Fallet verkar avslutat.
Frågan är bara om paret åtalas?
OKÄND AVSÄNDARE DENISE HUSKINS KIDNAPPNING
Men sen får jag ett mejl.
Ingen aning från vem.
VI KIDNAPPADE DENISE HUSKINS OCH HÖLL HENNE FÅNGEN FÖR EN LÖSENSUMMA
Erkänner de? Säger de att de kidnappade Denise?
VI TOG OSS IN I MÅNGA HEM
De pratade om inbrott på Mare Island.
Det finns bilder på vad som ser ut som en pistol med en fasttejpad ficklampa.
Det är helt klart Denises kidnappare som är arg för att hon kallas lögnare.
Han erkänner brottet och säger: "Ni måste tro Denise."
KIDNAPPNINGEN VAR INGEN BLUFF
Det blir allt märkligare.
Jag skickade mejlen till polisen och frågade vad jag ska göra.
De svarade aldrig. Ett svart hål.
Jag får ett samtal från Amy.
Hon har fått mejl från kidnapparen som kontaktat San Francisco Chronicle.
EN VIT MUSTANG
I mejlet nämns en Mustang.
Denise sa att hon lades i en bagagelucka som liknade en Mustang.
Det fanns fotografier som passade beskrivningen som Denise gett
gällande platsen där hon hölls fången.
Men polisen som motarbetar mig har ett otroligt tunnelseende.
De kunde endast se den smala tunneln
som ledde från dem till Denise bakom galler.
Vad krävs för att polisen äntligen
ska ta det här på allvar och utreda det?
Jag får mejl efter mejl efter mejl.
OKÄND AVSÄNDARE DENISE HUSKINS
Jag hör inget från polisen.
Jag undrar vad som pågår.
INKORG 11
Sen i det sista mejlet står det:
"Vi är tre bekanta, varav två är högskoleutexaminerade."
De pekar nästan ut sig själva
för att bevisa för mig och andra att de gjorde det.
Sen säger de till slut:
"Om polisen i Vallejo inte ber om ursäkt till Denise och Aaron, så gör vi om det."
GÖRA FEL AV RÄTT ORSAK
Jag tänker: "Jösses, kan det finnas ett gäng med kidnappare
i norra Kalifornien?
Har vi missuppfattat allt?"
5 JUNI 2015
10 VECKOR EFTER ATT DENISE SLÄPPTS FRI
65 KM FRÅN VALLEJO
Nödcentralen?
Vi har ett inbrott på North Terracina Drive i Dublin.
De är där ute nu.
Min man slåss mot dem.
De har vår dotter.
Undertexter: Hanne-Marie Pöysä