10 VECKOR EFTER ATT DENISE SLÄPPTS FRI
Nödcentralen.
Vi har ett inbrott på North Terracina Drive i Dublin.
De är där ute nu.
DUBLIN, KALIFORNIEN 65 KM FRÅN VALLEJO
Jag gömmer mig i badrummet just nu.
Min man slåss mot dem.
De har vår dotter.
Lyssna, prata med mig. Hur många är de?
Vi ser inte så bra i mörkret.
Ett laserljus pekade på oss. De ville att vi skulle vända oss i sängen.
Okej.
Min man ropar på mig.
-Han rymde redan! -Han rymde.
KRIMINALINSPEKTÖR
Jag kommer till platsen, och utifrån nödsamtalet vet jag
att en familj bor här.
Det har skett ett bostadsinbrott.
Maken är täckt av blod och håller en trasa mot ansiktet.
Han sa att dottern är i säkerhet,
och att den misstänkte sprungit ut genom bakdörren.
När vi letade på baksidan hittar vi buntband och silvertejp.
Vi ser till att samla bevisen.
Vi vet att den misstänkte är svartklädd och kan ha hoppat över det här stängslet.
Hunden börjar spåra längs den här stigen,
men det finns kilometervis med fält här, så det blir svårt att upptäcka honom.
Vem är den misstänkte? Vad gör han här? Varför valde han det här huset?
Vad ville han åstadkomma i huset?
Dottern närmar sig mig.
Hon säger: "Det ligger en telefon på bordet.
Jag tror att han glömde den här."
DEL TRE
DE ANDRA
När vi får reda på abonnenten till mobilnumret…
…svarar en kvinna i telefon.
Jag frågar om hon vet vem telefonnumret tillhör.
Hon säger: "Jag vet. Det är min sons nummer."
Hon gav oss hans namn.
Matthew Muller.
En före detta marinsoldat.
Utexaminerad från Harvard Law.
Vi hittade tidigare rapporter
där han varit misstänkt för sexbrott och våldtäktsförsök.
Jag börjar misstänka att i vårt fall i Dublin
var hans avsikt att binda fast föräldrarna i huset
och våldta deras 22-åriga dotter.
Vi säger nåt oskyldigt till hans mamma.
"Vi vill lämna telefonen tillbaka. Var är han?"
Hon svarar: "Han är i min stuga i South Lake Tahoe."
South Lake Tahoe är en semesterort som ligger cirka 22 mil norr om oss.
Vi är inte säkra att han är kvar.
Vi måste hinna dit innan han hör att vi är på väg och hinner fly.
Kommissarien ringer mig och säger:
"Vi åker till South Lake Tahoe för att gripa nån
för ett bostadsinbrott i Dublin.
Vill du följa med?"
Det skulle bli mitt första fall som kriminalpolis.
Jag sa: "Ja, för fan. Räkna med mig."
Det är nästa.
Jag tänker för mig själv:
"Vad kommer att hända? Bakhåll, barrikader? Har han vapen?"
Vi vill inte väsnas. Vi ser till att vara tysta.
Vi vill överraska honom.
-Husrannsakan! -Vi har en husrannsakan!
En öppen dörr till vänster. Husrannsakan!
Avvakta!
-Det är grönt. -Det är grönt.
Går ut på baksidan. Tar en titt. De är där bak.
-Och sen… -Vänd dig om, för fan!
-Vi kommer in igen. -De sätter handbojor på Muller.
Han var väldigt tyst och lugn. Inga känslor.
Jag säger till honom: "Jag ska ta en bild på dig."
Han ser rätt normal ut.
En typisk amerikansk, ljushyad man.
Jag går tillbaka in i huset.
Det var en enda röra.
Det luktar…
Vilket ord beskriver det bäst? Unket.
När vi söker igenom allt, hittar vi saker som kopplar honom till vårt brott.
Vi hittar buntband och silvertejp.
Precis som de som han lämnat i Dublin.
Målade leksakspistoler.
En laser har tejpats fast på ena.
I Dublin väckte han offren med att lysa dem i ansiktet med en laser.
Pusselbitarna faller på sin plats.
Men när jag står i huset
märker jag att fönstren täckts för.
Det kändes mycket misstänkt.
Sovrummet var väldigt smutsigt.
Jag får en känsla av att något har hänt här.
I badrummet hittar vi en NyQuil-flaska, en spruta.
Nåt inom en säger: "Det här är konstigt och det är inte bra."
Sen hittar vi ett stulet fordon.
Det är en vit Mustang
med Matthew Mullers legitimation inuti.
Gps:n har olika adresser i minnet.
Varför körde han till dessa olika platser? Vem var han med?
I bagageutrymmet ser jag något som ser ut som en kropp,
klädd i svart.
Det är en uppblåsbar docka.
Den var klädd på ett sätt
så att man skulle tro att det var en människa.
Jag vet inte vad den används till, men den är läskig.
Sen hittar vi nylonbältet.
I fickan ligger ett par simglasögon,
och linserna är förtejpade.
När jag drar fram simglasögonen ser jag ett blont hårstrå.
Herregud.
Vems är hårstrået?
Jag tror inte att nån gav upp det frivilligt.
Lever personen? Är den död?
Vi måste ta reda på vems hårstrået är.
I juni 2015…
…känner jag mig vilsen.
Jag är rädd för att kidnapparna är kvar där ute.
Vi oroar oss fortfarande för om vi kommer
att åtalas för bedrägeri.
Denise och jag bor hos våra föräldrar eller med vänner.
Vi känner oss som flyktingar, som om vi är på rymmen.
DU ÄR HELT JÄVLA SJUK
Jag öppnar min Facebook och översvämmas av glåpord.
DU ÄR ETT SKÄMT HOPPAS DU FÅR SOTA FÖR DET
Att läsa igenom det…
DU BORDE DÖDAS
…är så frustrerande.
Det var så förolämpande.
Folk tror att jag är en person som skulle utsätta min familj för det här.
Att jag skulle hitta på en enorm, komplicerad lögn,
men av vilken orsak?
Det var förkrossande.
Jag kan inte jobba.
Jag är traumatiserad. Jag vet inte om vi skulle få återvända heller.
Vi är ju bluffare.
HÄNDE DET VERKLIGEN?
INGA BEVIS EN BLUFF
HÄNDE DET VERKLIGEN?
Våra advokater arbetar outtröttligt
för att få polisen och FBI att leta efter kidnapparna.
Men månader har gått,
och det enda de gör är att fortsätta undersöka oss.
Och sen, nästan av en slump, får vi höra att huvudagenten, David Sesma…
-Han är David Sesma. -Hej. Jag jobbar för FBI.
…har dejtat mitt ex, Andrea, som var målet för hela den här grejen.
AARONS FÖRE DETTA FÄSTMÖ
Sesma borde absolut inte få vara inblandad i fallet.
Det är helt klart och tydligt en intressekonflikt.
Jag skriver till generalinspektörens kontor
och förklarar situationen.
Deras svar lyder:
"De adekvata myndigheterna finner hans position 'oproblematisk'."
Är det därför inget utreds?
Är det därför bevis ignoreras?
Vi är inte bara paranoida. Nu känns det personligt.
Vi är bara två personer som kämpar emot FBI.
Vad ska vi göra under tiden?
Ska vi bara leva instängda resten av våra liv?
Vi är inte säkra nånstans.
När vi är tillbaka på stationen tänker jag:
"Hur och var börjar jag leta efter ett offer med blont hår?"
Matthew Muller dök upp i flera incidenter som inträffat i norra Kalifornien.
FÖRSÖK TILL SEXUELLT ÖVERGREPP
Den första incidenten jag såg var från 2009.
Den inträffade 65 km från Dublin, i Palo Alto.
Jag ringer polisen i Palo Alto
och förklarar att vi har Matthew Muller i förvar.
Han avbryter mig: "Jag har ett foto på bordet som jag har stirrat på sen 2009.
Han var misstänkt i ett övergreppsfall, men jag kunde aldrig bevisa hans skuld."
Polisen i Palo Alto undersöker ett så skräckinjagande inbrott
att invånarna knappt vågar lägga sig.
Han höll fast henne och la på henne ögonbindel.
Runt klockan 3.30 på morgonen
väcktes en 32-årig kvinna av en svartklädd man.
Han binder henne, tvingar henne att dricka NyQuil,
sätter operationstejp över hennes ögon och säger att han ska våldta henne.
Hon vädjar till den misstänkte och säger att hon blivit våldtagen förut.
Han vill inte göra henne till ett offer igen och lämnar henne ifred.
Tre veckor tidigare stoppades Matthew Muller av en polis
som hade sett Muller hoppa ut ur buskarna nära några lägenheter.
Det gjorde Matthew Muller till en misstänkt.
Men det fanns inget dna eller bevis som band Matthew Muller till fallet,
och fallet är fortfarande öppet.
Det finns många likheter mellan det här fallet
och föremålen jag hittade i South Lake Tahoe.
Men det står inget om simglasögon i rapporten.
Så jag vet att det finns ett annat offer där ute,
och jag måste ta reda på vem hon är.
Innan jag blev polis
blev en av mina vänner utsatt för sexuellt övergrepp.
Hon är orsaken till att jag blev polis.
Jag ville vara offrens röst,
åtala de misstänkta, och låsa in dem en lång tid.
Jag jobbar övertid
och jag blir mer och mer känslomässigt påverkad av det här fallet.
Sen läser jag om ett annat fall från 2009.
Bara 13 kilometer från Palo Alto, i staden Mountain View.
År 2009 var jag i 30-årsåldern.
Jag hade ett förhållande, men bodde ensam.
Den natten vaknade jag runt klockan 4.30 och tänkte:
"Bra, jag hinner sova lite till."
Och sen
kände jag nåt tungt ovanpå mig.
Jag skrek och hörde: "Tracey. Det är okej, Tracey."
Han sa att om jag inte slutade skrika, skulle han lägga munkavle på mig.
Han band mig med buntband.
Han tvingade mig att dricka nåt som gjorde mig sömnig.
Han täckte för mina ögon med svarta simglasögon.
Han säger till mig: "Nu har jag dåliga nyheter.
Tyvärr måste jag våldta dig."
Och…
Sen tog paniken över.
Jag började böna och be:
"Du behöver inte göra det här. Snälla, gör det inte.
Jag gav dig allt du ville ha…"
Man börjar förhandla och säga: "Snälla, snälla, gör det inte."
Och…
…jag minns att han var väldigt tyst ett tag.
Sen hör jag honom sucka och han säger:
"Jag kan inte göra det.
Förlåt. Jag vet att du kommer att må dåligt en tid framöver.
Du kanske borde skaffa en hund. En hund är en bra beskyddare.
Den kan förhindra att något liknande händer igen."
Plötsligt ändrar han sig och vill vara en snäll kille.
Han ger henne brottsförebyggande råd, så hon inte ska bli ett offer i framtiden.
Men Tracey har långt brunt hår.
Simglasögonen jag hittade användes inte på den här kvinnan.
När polisen kom frågade de mig: "Är du säker att det inte var en mardröm?"
Jag minns att jag sa: "Nej, det var ingen dröm.
Hur skulle jag då ha fått dessa märken?
Det här är verkligt. Det här hände mig på riktigt."
De pratade med min pojkvän.
De frågade om jag gillade uppmärksamhet.
Brukade jag hitta på saker och ting?
Trodde han att det här kan ha hänt?
Jag blev helt förbluffad.
Jag visste att han existerade. Jag antog att det här skulle hända igen,
och jag var väldigt frustrerad över att polisen inte tog det på allvar.
Med tiden försöker jag bara hålla fast vid hoppet.
Jag vill bara att nån ska tro mig.
Första gången…
…jag blev utsatt för övergrepp var jag 12.
Jag var bara ett barn och det var oväntat
och jag visste inte vad jag skulle göra.
Jag klandrade mig själv. Jag skämdes.
Ett par år senare
fick jag veta att han hade antastat en till tjej.
Jag kände mig så skyldig för att jag inte hade sagt nåt tidigare.
Jag är 19 när det händer igen.
Jag är hos en nära vän. Vi är med en liten grupp människor.
Vi har druckit.
Jag somnar på soffan. När jag vaknar är mina byxor borta.
Nån killes fingrar är inuti mig.
Jag tänkte: "Nu ska jag anmäla det. Jag ska säga nåt."
På polisstationens parkering träffar jag en polis
som övertalar mig att låta bli.
"Det blir ditt ord mot hans. Det finns inga bevis."
Och här är jag…
Jag fördes bokstavligen bort mitt i natten.
Min kropp rövades bort och kränktes.
Och ändå…
…tror de mig inte.
Jag vet inte vad som måste hända mig…
Vad måste hända en kvinna för att hon ska bli trodd?
Det verkar hopplöst.
Jag kan inte ge upp jakten efter ett blont offer.
Det var allt jag brydde mig om.
STULNA FORDON MÄRKE: FORD
Jag bestämde mig för att återvända till den vita Mustangen.
Fordonet stals sju månader tidigare i staden Vallejo.
Jag kontaktar den registrerade ägaren,
säger att vi har Mustangen, som varit inblandad i ett bostadsinbrott.
Då avbryter han mig och säger:
"Har du hört talas om smygaren på Mare Island?"
Och jag tänkte:
"Var är Mare Island och vem är smygaren?"
Mare Island förenas med Vallejo av en liten bro.
Det är ett lugnt bostadsområde.
Men år 2014
trakasserades elever av en man
som kikade in genom deras fönster,
tog bilder och skyndade iväg.
Kväll efter kväll terroriserade den här mannen grannskapet,
och polisen gör ingenting.
Då tar de saken i egna händer.
Några elever följer mannen hem
och inser att han också bor på Mare Island.
De undersöker vidare och får veta att han varit i militären
och att han är advokat.
Jag bara tänker:
"Matthew Muller är smygaren."
Herrejävlar.
Alla incidenter anmäldes till polisen, men de slutade utreda det.
Varför utredde polisen inte honom? De hade ledtrådar.
Och sen säger han att i mars 2015
slutar smygaren i Mare Island dyka upp.
Han säger: "Det var runt samma tid som det där Gone Girl-fallet.
Du känner väl till det?"
Jag hade ingen aning vad han pratade om.
Jag googlar: "Kidnappning i Vallejo Gone Girl-fallet."
Massor av artiklar dyker upp.
Ett mysterium där en 30-årig kvinna kidnappats för en lösensumma,
och tagits med våld en natt från ett hem på Mare Island.
Hon togs från ett hus på Kirkland Avenue, där smygaren begick sina smygtittarbrott.
Den misstänkte band dem med buntband
och täckte sedan för deras ögon med svarta simglasögon.
Min puls rusar. Jag mår illa.
Kvinnan som påstår att hon blev kidnappad dök upp oskadd i morse i Huntington Beach.
Huntington Beach fanns i historiken på Mustangens gps. Och sen…
Jag ser en bild på en ljushyad kvinna med långt blont hår.
Herregud. Det blonda håret på simglasögonen
ser ut som Denises hår.
Polisen kallar det nu bortkastad tid.
Det var en bluff, en genomtänkt sådan.
De kallar kvinnan för lögnare på nyheterna.
Jag ville bara ge henne en kram via datorn, och säga: "Jag finns här."
Jag ringer polisen i Vallejo.
Jag är så ivrig och uppe i varv: "Nu löser vi det här!"
Men ingen svarar.
Jag är den irriterande ex-flickvännen som aldrig försvinner.
Jag fortsätter ringa…
…och ringa.
Till slut kopplas jag till en kriminalpolis som säger:
"Fallet förflyttades till FBI. Vi utreder det inte längre.
Du kan ringa dem."
"Okej. Ge mig numret."
Han ger mig numret till FBI-agenten David Sesma.
Jag lägger på luren. "Det var meningslöst."
Jag ringer David Sesma.
Jag berättar: "Vi har en misstänkt i förvar som passar in på den misstänkte
som var inblandad i kidnappningen av Denise.
Ni kallade det en bluff."
Han snäste: "Vi kallade det aldrig en bluff ."
Jag sa: "Hursomhelst, jag har en person i förvar
som ni kanske vill prata med eftersom fallen är så lika."
Och han sa:
"Okej, skicka informationen till mig, så tar vi oss en titt."
Jag tänkte: "Är det allt?"
Jag var så besviken.
Vi ordnade ett möte med FBI
för att gå igenom bevisen vi hittat i South Lake Tahoe.
Jag visade buntbanden och silvertejpen.
De var nyfikna.
Men när de ser vattenpistolen som vi hittat,
sa de att det var exakt samma pistol
som kidnapparna hade fotograferat och mejlat
till San Francisco Chronicle.
Och när jag visar dem fotot av simglasögonen med det blonda håret,
blir de märkbart chockade.
De inser att de kan ha haft fel,
och att de måste fortsätta utreda incidenten i Vallejo.
Jag får ett samtal från en federal åklagare.
Han säger: "Doug, vi har nog fått ett genombrott i fallet.
Vi har en man. Vi har honom i förvar.
Det finns bevis som kopplar honom till brottet mot Denise och Aaron."
Kan du föreställa dig min chock?
Senaste nytt i den mystiska kidnappningssagan i Vallejo.
Ett genombrott i ett märkligt kidnappningsfall i Kalifornien.
Ett kidnappningsfall som jämförts med filmen Gone Girl.
Någon har gripits för kidnappningen av Denise Huskins.
Det var sant från första början. Denise och Aaron talade sanning.
Jag är golvad.
Myndigheterna sa först att Huskins ljög om kidnappningen.
Vi ser på häktningsordern att Denise rapporterat
att hon utsattes för sexuella övergrepp av kidnapparen.
Herregud.
Nyheterna är överväldigande.
Vi har miljontals olika frågor.
En misstänkt har identifierats av FBI.
Matthew Muller tog examen från Harvard Law år 2006
och var forskningsassistent där i tre år.
Han sa till polisen att han är bipolär och har Gulfkrigssyndrom.
Muller hade arbetat som immigrationsadvokat i San Francisco,
men miste sin licens tidigare i år.
Jag tittar på den här mannen.
Jag mår illa.
Jag försöker bearbeta situationen.
Mannen som höll mig fången och våldtog mig…
Jag hade aldrig sett hur han såg ut.
Men det finns videomaterial.
Han ses i den här storyn på Univision.
De sa fram till idag: "Vi låter dig inte få din dag i rätten."
Melodin och rytmen när han talar.
Det är han.
Att höra honom och se honom bekräftade att det var verkligt.
Jag kände frustration och ilska:
"Där ser ni! Det var inte så jävla galet. Det hände faktiskt.
Varför lyssnade ni inte? Varför tog ni inte det vi sa på allvar?"
Efter gripandet av Matthew Muller
är det enda jag vill se ett affidavit.
FÖRSEGLAD
Ett affidavit är ett dokument som polisen sammanställer
som beskriver varje steg i en utredning.
När jag läser det blir det mycket uppenbart
att polisen jobbade väldigt lite på att utreda själva kidnappningen.
De fokuserade på att åtala Denise och Aaron.
De var blinda för det verkliga brottet som hade begåtts.
Om polygrafen står det så här:
"Undersökningen avslutades
med oklart resultat."
Agent French sa att jag misslyckats totalt,
ingen tvekan om saken.
Aaron, det är ingen tvekan om att du inte klarade testet.
Han bara ljuger för mig.
Han ljuger för fullt för att bryta ner mig.
Sen ser jag en sektion i affidavit gällande spårsökningen.
Vid spårsökning undersöks offer av sexuella övergrepp på sjukhuset.
Enligt affidavit fanns det inga fysiska bevis på sex utan samtycke.
Denise ägnade många timmar åt
att gå igenom varje detalj om det sexuella övergreppet.
Och jag spelade med… för jag visste inte vad jag skulle göra.
Alla våldtäkter leder inte till fysiska skador.
Det här är FBI, för fan. De borde veta bättre.
Sen läste jag att när Aaron var på polisstationen,
sa han till polisen att kidnapparna skulle kontakta honom på hans telefon.
Men vad gör polisen? De satte telefonen på flygplansläge.
Polisen slog på Aarons telefon först nästa kväll.
Då upptäckte de två missade samtal.
Det var spårbara samtal.
Samtalen kunde spåras till 200 meter…
…från platsen Denise hölls fången.
Herregud.
Om de hade hållit koll på hans telefon…
…kunde de ha hindrat den andra våldtäkten.
Ja.
Och sen, när vi fortfarande gick igenom allt det här,
fick vi ett samtal från FBI.
De säger att de är säkra på att Muller agerade ensam.
De letar inte efter någon annan.
Samma utredare sa att jag dödade Denise.
Samma utredare sa att det var en bluff.
Nu säger samma utredare att han agerade ensam.
Vi vet att det finns andra där ute.
Polisen låter dem komma undan för att det är lättast för dem.
Kom igen! Ge väg!
Ur vägen.
Polisen vägrade följa bevisen, och media skrattade genom hela processen.
Jag vill stå där uppe…
…och se varenda en av dem i ögonen när de får höra sanningen.
Jag är trött på att gömma mig.
Jag har inget att dölja.
För nästan fyra månader sen sa vi till er att Denise hade rätt.
Att hon inte bara var oskyldig till bedrägeri,
utan var ett offer för ett väldigt allvarligt och våldsamt brott.
Att se Denise och Aaron i offentligheten…
De säger inget, men deras känslor sa desto mer.
Jag ångrar min del i det här, för de gick igenom ett helvete.
Vi tänker att vi skriver om en story,
den skabrösaste nånsin, och det gick totalt snett.
Ms Huskins och mr Quinn höll sina huvuden uppe
inför offentlig skam och förnedring.
Jag kände en överväldigande lättnad.
Jag var så glad att hon skulle få bekräftelse.
Hon var ingen lögnare.
Hur vågar vi som poliser nånsin säga nåt sånt?
MARS 2017
SACRAMENTOS TINGSRÄTT
Mannen som erkände sig skyldig till kidnappningen av Denise Huskins
kommer att få sin dom idag.
Det blir första gången Huskins och Quinn möter Matthew Muller öga mot öga.
Under hela tiden i fångenskap…
…var jag en kropp för honom bakom simglasögonen.
Jag såg honom aldrig, och han såg inte mig.
Jag visste att när jag stod där uppe
skulle jag vända mig mot honom och tvinga honom att se mig.
Jag stirrade på honom och sa hans namn.
Matthew Muller.
Nu möts vi ansikte mot ansikte, öga mot öga.
Jag är Denise Huskins, kvinnan bakom ögonbindeln.
Och…
Den dagen tog jag mig själv tillbaka.
MATTHEW MULLER DÖMDES TILL SAMMANLAGT 40 ÅR I FÄNGELSE
FÖR KIDNAPPNING, RÅN OCH VÅLDTÄKT
HAN ÅTALADES INTE FÖR VÅLDTÄKTSFÖRSÖKEN I PALO ALTO OCH MOUNTAIN VIEW
ELLER TJUVTITTANDET PÅ MARE ISLAND
MULLER AVSLÖJADE ALDRIG VARFÖR ANDREA VAR DET AVSEDDA MÅLET FÖR KIDNAPPNINGEN
ÅR 2016 STÄMDE DENISE OCH AARON STADEN VALLEJO FÖR ÄREKRÄNKNING.
Bra.
God morgon. Vi spelar in.
Det här är Andrew Bidous inspelade vittnesmål.
Under civilfallet kom ett tips in,
och det handlar om polischefen Andrew Bidou.
Enligt den anonyma källan,
innan polisen i Vallejo höll den nationella presskonferensen
där de kallade Denise och Aaron för lögnare,
sa Andrew Bidou till Park att "krossa slynan."
Ms Huskins har stulit värdefulla resurser från vårt samhälle
och spridit rädsla bland våra invånare.
Så om något, är det ms Huskins som är skyldig samhället en ursäkt.
Minns du att nån sagt något i stil med att "krossa slynan"
gällande ms Huskins 25 mars?
Det har jag aldrig hört nån säga.
INGEN AV POLISERNA SOM VAR INBLANDADE I AARONS OCH DENISES FALL DISCIPLINERADES.
Jag börjar klura ut det. Hur får jag dig att se ut som ett monster?
LEDANDE KRIMINALPOLIS MAT MUSTARD VALDES TILL ÅRETS POLIS ÅR 2015
DENISE OCH AARON FÖRLIKADE UTANFÖR RÄTTEN FÖR 2,5 MILJONER DOLLAR
I slutet av 2017
får vi höra att Misty Carausu vill prata med oss.
Jag ville träffa dem. Jag kände att det var dags.
De kommer in… Förlåt.
De kommer in och jag ser henne, och hon ser exakt likadan ut
som hon gjorde på nyheterna.
Vi bara kramades och pratade en stund.
Det var väldigt känslosamt.
Jag berättade för henne att allt jag har velat ha hela tiden
var någon inom polisen att kalla en hjälte,
och att hon är vår hjälte.
Om Misty inte hade kopplat Muller till oss,
vet jag inte hur våra liv skulle se ut.
Vi hade tur.
Vi gifte oss.
Vi flyttade till kusten och började ett nytt liv.
I mars 2020 födde jag vår dotter Olivia.
Och sen fick vi en till liten flicka, Naomi.
Vår familj känns komplett.
Jag vill att de ska veta sitt värde och att de aldrig ska låta någon
diktera deras värde eller avgöra det åt dem.
Framför allt hoppas jag att de blir som sin mamma.
I så fall kommer de att klara sig bra.
Ja.
Undertexter: Hanne-Marie Pöysä