Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dame i gospodo, poželite dobrodošlicu
Tomu Papi!
Ajme!
Gle vas.
Gle sve vas.
D. C., hvala vam na dolasku.
Baš lijepo od vas.
Volim ovaj grad. Ovdje je urnebesno.
Svake je godine sve smješnije.
Sretan sam što sam ovdje.
Prolazim kroz promjene u kući.
Odvezli smo moju najmlađu kćer, moje najmlađe dijete, na fakultet.
Nikoga više nema,
a nitko vam ne kaže koliko će biti teško
praviti se da ste tužni.
Nijedna suza.
Mislio sam da ću plakati. Osjećam se grozno.
No možda sam i sretniji no ikad.
U redu je, znate. Sve smo odradili.
Obožavam je. Obožavam obje svoje kćeri.
Ali, znate, bilo je dobro dok je trajalo.
Žele da budem sretan. Ne želite misliti da vam je tata sam kod kuće i plače.
Želite misliti da je dobro, da uzima malo droge te sam gleda Ricka i Mortyja.
To i činim.
Da.
Sad sam slobodan. Prije nikad nisam bio slobodan.
Kad sam bio klinac, ne znam jeste li poput mene,
no morao sam živjeti s roditeljima.
Nisam mogao piti ni pušiti jer su uvijek bili blizu mene.
Kad sam pobjegao, osnovao sam svoju obitelj.
Nitko vam ne kaže da vam djeca postanu novi roditelji.
Ne možete piti ni pušiti
jer su uvijek blizu vas.
I ne znaju čuvati tajne.
Ali sad, po prvi put, nikoga nema
i ja sad radim sve to.
Mogu piti martini usred poslijepodneva.
Da.
Znam da me nitko neće iznenada nazvati i tražiti prijevoz s karatea.
Puno je bilo godina
kad i nisam baš trebao voziti u 16 h.
„Idem po nju. Ja ću.”
Kod kuće više ne nosim ni odjeću.
Čemu? Čim žena ode na posao, skinem hlače.
Psi su presretni. „Sad si jedan od nas.”
Valjam se u dvorištu, pas me gleda.
„Protrljaj dupe o stablo. Sjajno je!”
I ima pravo. Jest.
To je posebno stablo.
Ali bit ću iskren, ljudi. To nas je gotovo ubilo.
Odgoj djece nije šala. Nikako.
Ako nemate djecu, ljudi vam pristupaju vrlo bezobzirno.
„Kad ćeš to učiniti? Trebaš imati djecu. Kada ćeš ih imati?”
Ne. Dobro razmislite o tome hoćete li imati djecu.
Trebali ste me vidjeti prije tog eksperimenta.
Bio sam mršav. Imao sam dugu kovrčavu kosu.
I dobar vid.
Imao sam oči kao sokol. Sad imam oči kao krtica.
Žena i ja samo smo krhke ljušture onoga što smo bili.
Neke dane u kuhinji ona kaže:
„Možemo se navlačiti. Nitko ne bi znao.”
Kažem: „Da, mogli bismo.
Ili bismo mogli leći na ovaj hladan pod i nakratko odmoriti.
Ovdje je jako lijepo.
Ne umiremo, samo se odmaramo.”
Zbilja više ne vidim. Nije uvijek tako.
Samo noću, kad vozim i oko mene su drugi auti.
Svašta ide prema meni, kao da gledam vatromet.
Pomislim: „Vozit ću prema mračnom dijelu, u sredini.”
Mislim da su kante za smeće ljudi.
„Što svi rade vani večeras?”
„Nisu. Odvozi se smeće. Sve je u redu.”
Treba biti pametan i prilagoditi se.
Pomažem si rubnicima.
Zato su ondje. Odbijam se sve dok ne dođem kući.
Ali to je prava poslastica. Jest.
Opet mogu biti tko sam bio prije svega. Znate?
Pred djecom morate glumiti Supermana.
Ona trebaju zaštitu. A nemate nove vještine.
Izbace vas iz bolnice u stilu: „Sretno!” Bez ikakvih uputa.
Znate? A ja nisam bio Superman.
Kćeri su mi starije pa mogu priznati da sam običan tip.
Sad znaju da imaju sreće što su uopće žive.
Kao mlad otac, često sam htio plakati. Ali ne možete, znate?
Nisam htio da me djeca vide nakon škole kako jecam za stolom.
„Tata, što nije u redu?”
„Ništa nije u redu!
Ništa ne mogu shvatiti.
Nemam novca. Imate li vi?
Stigle su čestitke za rođendan. Ne lažite.”
Ne možete biti iskreni kad su djeca mala. „Tata, postoje li čudovišta?”
„Ne znam. Vjerojatno.
Osjetim ih ponekad. Ti ne?
Nekad ih i čujem. Jesi li ih čula na tavanu? Što je to?”
Ne možete im to reći. Ujutro na doručku: „Živa si! Nisam mislio da ćeš preživjeti.
Učinilo mi se sinoć da čujem da te netko žvače.”
Sad možete biti iskreni, znate? Ne volim mrak. Mogu im to reći.
Ne, ne volim mrak.
Nitko ga ne voli. Ni vi ne volite mrak. Strašan je.
U ostavi imamo vrata na oprugu.
Pokraj garaže, ondje su nam sve stvari.
Vrata se automatski zatvore kad uđete.
No prekidač je na suprotnom zidu iza police.
Predaleko je da ga dosegnete. Ne možete…
Ne mogu držati vrata i uključiti svjetlo.
Trebate biti brzi, a nekad naiđete na prepreku…
Zatvore se i mrak je.
Kao da me ulovi što god da me progoni čitav život.
Nisam im to mogao priznati.
Uspavljivao bi dva prelijepa anđela.
„Laku noć, cure. Vidimo se ujutro.”
„Laku noć, tata. Možeš li ostaviti svjetlo? Bojimo se mraka.”
„Ne.
Dajte. Nemate se čega bojati.
Vidimo se ujutro.”
Pa otrčim u svoju sobu i sve uključim.
Mrak je strašan. Znao sam da jest
jer sam čuo da cvile niz hodnik.
Satima.
Napravio sam DNK test prije odlaska.
Toplo vam ga preporučujem. Zaista.
Znam da je malo sumnjivo. Dajete svoj DNK nekoj korporaciji.
Sigurno neće ništa sjajno raditi s njim.
Klonirat će nas u budućnosti, definitivno.
Ali što onda? Bit ćemo mrtvi. Uzbudljivo je.
Borit ćemo se protiv robota. To je uzbudljivo, zar ne?
Vaš šestero u polju žita bez genitalija.
Duga kosa kakvu niste imali.
Učite karate i jedete vjeveričje meso. Uzbudljivo!
Ali, kratkoročno,
ne samo da saznate obiteljsko nasljeđe, nego saznate i sve obiteljske tajne.
To nisam očekivao. Vrlo je uzbudljivo.
Sve tajne izađu na vidjelo kad se pojavi DNK. Nema skrivanja.
DNK je kao pijani ujak koji prvi put dolazi na Božićnu večeru.
Kaže: „Čekaj malo, ti misliš da ti je to pravi tata?
Čekaj da čuješ ovu priču!”
U mojoj obitelji znali smo da smo uglavnom Talijani
i da imamo malo njemačke krvi, što skrivamo.
DNK test pokazao je da smo Talijani uz malo njemačke i francuske krvi.
Pitao sam mamu: „Odakle nam francuske krvi?”
Rekla je: „Tajna je izašla na vidjelo. Baka ti je bila kurva.”
„Čekaj, što si rekla za baku?”
„Da, bila je kurva. Spavala je s pola Europe.
Zato ti imaš čudne obrve, a stric ti je gej.”
To ne funkcionira tako.
Nema više tajni. DNK i društvene mreže. Održavam nastupe u cijeloj državi.
Ljudi istraže svoj DNK i onda mi dođu:
„Mislim da smo u rodu.”
Pitam mamu: „Tko je Holly?”
„Što si čuo?”
„Da u Tampi postoji sredovječna žena koja želi doći na Dan zahvalnosti.
I jako sliči tati!”
„Sranje, pronašla nas je.”
Obitelji su generacijama imale tajne. Duge i duboke tajne. Čuvale su tajne.
Sve što bi ih osramotilo pred susjedima,
što nisu shvaćale, što im je stvaralo neugodu,
lagale bi o tome ili skrivale to na tavanu.
Neželjena beba? Na tavan.
Nedijagnosticiran ADHD? Na tavan.
„Mali ti muca?” „Koji mali?” Na tavan.
Diljem SAD-a djeca gledaju kroz prozor tavana: „Kamo će s-s-svi?
I ja želim r-r-ruksak!”
Baš tužno.
Ako ste kao dijete naslutili neku tajnu
i pitali ste starije, lagali bi vam u lice.
„Tko ono živi u garaži?”
„O kome ti to?”
„Ondje je neki čovjek već duže.”
„Ondje nema nikoga.”
„Ima!” „Začepi!”
Sjajno vrijeme za roditelje. Zamislite!
Mogli ste djeci u lice reći da začepe.
Bez dugih razgovora.
Bez objašnjenja.
Samo: „Začepi!”
To je bilo toliko lakše!
„Zašto je sunce vruće?”
„Ne znam. Zašto ti ne začepiš?”
„To je bilo nepotrebno.”
Još je lakše bilo biti otac.
Nije vas se ni smatralo roditeljem.
Samo biste tu i tamo morali udariti dijete.
Moj se otac ponašao kao da smo stranci koji su provalili u dnevnu sobu.
„Odakle ova djeca? Miči ih odavde!”
Mama bi rekla: „Ostavite tatu. Marljivo radi.”
„Samo smo se igrali!” „Sad samo začepite.”
Druga vremena.
Jedan ujak više nije mogao. Ustao je usred večere i otišao.
I nije se vratio. Ostavio je ujnu i rođake.
Samo je otišao. Pitali smo: „Gdje je ujak Bob?”
Lagali su nam u lice. Rekli su da je otišao u Sibir.
Nije bio u Sibiru.
Bio je u stanu svoje djevojke u istom gradu
i živio je ondje dvije godine.
U istom gradu!
Viđali smo ga!
U dućanu bismo se pitali: „Je li ono ujak Bob?”
„Ne, taj je kurvin sin u Sibiru.”
„Izgleda kao ujak Bob.” „Izgleda kao da ćeš začepiti.”
Onda se jednog dana vratio, sjeo i nastavio jesti.
Kao da ništa nije bilo. Pitali smo ga: „Kako je bilo u Sibiru?”
Rekao je: „Nije se tako zvala.”
Sada je bolje.
Bolje je kad se istina sazna.
Pomažemo ljudima, ništa više ne skrivamo na tavanu.
Pazimo na mentalno zdravlje, pomažemo si.
Puno je ljepše doba. Svi idu na terapiju.
Ako trebate razgovarati i idete na terapiju, baš mi je drago.
Ja ne idem, ali super za vas!
Nisam dobro. Svašta treba popraviti. Ali zabavljam se.
Ako odem na terapiju, oni će to zaustaviti.
Znam što mi je. Previše jedem i previše pijem.
„Ne zanima vas zašto?”
Znam zašto.
Život je težak, a to je zabavno.
Svi imamo svojih problema. Svatko ovdje ima neki svoj problem.
Ja i dalje kradem.
Da. Probajte i vi. Zabavno je.
Znate kad ste krali kao djeca? Mene nisu uhvatili, samo sam nastavio.
Da, neporažen sam.
Ne kradem ništa veliko. Nisam kreten. Sitnice, zubni konac, slatkiše. Takvo što.
Ono što bi trebalo biti besplatno.
Znate na što mislim? Kemijske olovke? Neću ih plaćati.
Ne dam vam novac za kemijske. Ja kradem kemijske.
U trgovinama CVS, Walgreens… Da se družimo, ukrao bih vam kemijsku.
Pokušajte. Zabavno je.
Osobito kad ste odrasli, ne diraju vas.
Neki 16-godišnji voditelj CVS-a vidi vas da gurate bombone u džep…
„Nemam vremena za ova sranja!
Da ravnatelju zovem policiju? Smiješno.”
Što sam stariji, više ću krasti, sigurno.
S 80 samo ću to i raditi.
Probuditi se, popiti kavu, otići u trgovinu Best Buy i orobiti ih.
„Vratio se! Što je sada uzeo? Izgleda kao PlayStation.”
„Da mu ga uzmemo?” „Ne, prati ga do auta.
Zaspi prije nego što ga upali. Sve je u redu.”
Pomagati djeci, to je bolje. Pomaganje djeci, to je dobro.
Kad ljudi imaju problema, sjajni nastavnici pomažu im.
Mi nismo imali sjajne nastavnike. Bili su pravi kaos.
Znali su samo reći da sam hiperaktivan. To su rekli roditeljima.
Na sastancima. „Hiperaktivan je.
Samo melje sa svima po cijele dane.”
To odmah mora prestati!
Došli bi, namjestili perike, popili viski i gađali nas stvarima.
Uvijek bi nas gađali. Gumicama, kredama…
Najbolji prijatelj dobio je rječnik u glavu.
Da, ravno u glavu. Nismo trebali tablete. Bili smo usredotočeni.
Životi su nam ovisili o tome.
Nastavnica španjolskog dolazila je tako mamurna
da je postojala šansa od 50 % da bi joj ispale sise.
Bili smo usredotočeni.
Muy bien!
Ako idete na terapiju, znajte da joj nema kraja. Morate ići zauvijek.
Jer nas se ne može popraviti.
Prijatelj nikad nije rekao: „Zadnji dan terapije! Sad sam bolje.”
Ne ide to tako. Mi smo fizička bića.
Stalno se mijenjamo, evoluiramo i propadamo.
To utječe na fizičke aspekte i osjećaje, svake minute i svake sekunde.
Ne možete toliko misliti na sebe. Mi smo projekt koji stalno traje.
Katkad mislim da moj čitav emocionalni sklop
ovisi o tome što sam toga dana jeo.
Je li vam se to dogodilo? „Čips s umakom? To dugo nisam jeo!”
A za pola sata: „Mislim da ću se ubiti.”
„Zašto me peku oči? Osjećam se čudno.”
Stalno se mijenjamo. Ne poznajem vas, no pouzdano znam
da ste malo drukčiji nego na početku nastupa.
Zar ne? Trava slabi.
Alkohol udara.
Neki nisu jeli pa su mrzovoljni.
Neki su se prejeli. Prdite i uznemiravate ljude oko sebe.
Neki su u sredini, a piša im se. Trebali ste to obaviti prije početka.
Nismo stalno sretni. Ne stvarajte si taj pritisak.
Ne vrijedite manje jer niste uvijek sretni.
To je laž. To je konstrukt društvenih mreža.
Ne trebamo uvijek biti sretni.
Sreća je kao kokain. To je visoka razina. Nitko nije stalno sretan.
Samo klaunovi, a oni sve plaše.
Hodaju s trajnim osmijesima.
Da, zato što noću ubijaju pa danju razmišljaju o tome.
Ne bismo trebali stalno biti sretni.
Sreća je visoko. Trebate biti radosni.
Ali to je ovdje dolje. Radost je ovdje.
Depresivnost je odmah ispod. Ovdje.
Blizu radosti i po cijele dane samo…
Ne bi bilo komedije da smo stalno sretni.
Ne bismo bili ovdje. To tako funkcionira.
Dođete, smijemo se par sati. Čim to završi, vraćamo se sranjima.
Da. Tako govorim o vašim životima. Život je zapravo sranje.
U redu je. I moj je takav.
Ne možemo stalno biti sretni. Sjetite se slika u velikim muzejima
i velikih ljudi iz prošlosti. Dobro?
Kraljica Elizabeta, Ivana Orleanska, George Washington, Isus.
Nitko se ne smiješi. Jeste li to primijetili? Nitko!
Nema slika Lincolna s frendovima kako se…
Samo je Mona Lisin osmijeh poznat, a i taj je usran.
Tako se nasmiješiš nekomu kad uđe u tvoje dizalo u zadnji čas.
„Niste mogli pričekati? Dobro.
Pritišćete svu dugmad. Sjajno da ste tu.”
Ponekad trebate perspektivu da znate da vam ide dobro. Znate?
Ja idem u usrane barove. A vi? Svaki grad ima jedan takav.
Učinite to. Znate o kojem baru govorim.
Čudan je, nema prozora, osim jednog okruglog na vratima.
Ne vidite da itko ulazi ili izlazi. Vrata su još i podstavljena.
Idite onamo usred poslijepodneva.
Kupite piće 80-godišnjaku koji sjedi za šankom
pod najtužnijim božićnim lampicama. Vise ondje od 1937.
Počastite ga. Nitko mu ne zna ime.
Zovu ga Popaj, ali nitko mu ne zna ime.
Slušajte njegove priče. Borio se u svakom ratu, izgubio lovu u svakoj recesiji
i imao sve spolno prenosive bolesti.
Nakon sat vremena toga, vratite se van i pomislite: „Ja mogu sve.”
„Sve će biti u redu.”
Teško je osjećati se dobro. Ne osjećam se sjajno sada.
A vi? Zabavljam se, ali ne osjećam se dobro. Osjećate li se vi? Ne.
Da. Osjećate se debelo. Kao i svi.
Da. Ne debelo, natečeno. Definitivno natečeno.
Možemo to ispišati. Zar ne?
Totalno. To je samo voda.
Voda i pržena piletina za odrasle, makaroni sa sirom
te sladoled koji jedemo u kuhinji dok naša obitelj spava.
Ne moram vam ja govoriti da ste debeli. Znate što ne štima s vama.
Možda nije debljina, ali ima nešto što ne volite u vezi sa sobom.
Svi to imamo. Ne znam što, ali vi upravo razmišljate o tome.
Možda imate salo na kukovima. Ili deformiranu bradavicu. Nagledao sam ih se.
Ona koja zna odlutati nadesno bez razloga.
Svi gledaju ovamo, a ona ide onamo.
Ima puno stopala vani. Pokazuju ih. To je doba godine.
Vidio sam ih u zračnoj luci. Puno je ružnih stopala.
Puno sredovječnih žena razvija se pred našim očima,
rastu im dodatni prst u stvarnom vremenu.
Jeste li vidjeli to? Kad im nešto strši kao iz palca?
Čini se da je to doma korisno za grabljanje lišća.
Ili pak odgovaranje na e-poruke dok razgovarate na telefon.
A da u javnosti nosite čarape?
Mučimo sami sebe. Mislim da je glavni cilj našeg mozga
da prikuplja uvrede koje nam upućuju tijekom života
i stalno ih pušta dok ne umremo.
A čak i tada,
kladim se da ne prestaje.
Gledat ću sebe u lijesu na kraju i misliti:
„Ajme, odvratan sam. Vidi me.
Zašto su me obukli u tu trenirku? Nikad to nisam nosio.
Kako se tako znojim mrtav? Užasan sam.”
Usput, većina tih uvreda, to nisko samopouzdanje koje imate,
to vam je od davnih uvreda. To nije od svježih uvreda.
Toliko vam ih dugo mozak pamti. Nitko vas ne vrijeđa kao odrasle.
Kad vam je netko u supermarketu rekao: „Lijepo se gegaš, debeljuco”?
Ili na blagajni: „Izgledaš siromašno”?
„Kupujem za svoju obitelj.”
Uvrede su iz djetinjstva, kad ste uzbuđeno krenuli u školu.
„Bok, ja idem u predškolu!”
Došli ste uzbuđeni, a onda su dotrčala druga djeca i rekla:
„Smrdiš na šunku.”
„Zašto to kažeš? Došao sam bojati i sklapati prijateljstva.”
A onda za 30 g. doma kažete:
„Neće me promaknuti. Svi znaju da smrdim na šunku.
Promaknut će Donnu. Svi vole Donnu. Ona miriše na kekse.”
Takvi su samo naši mozgovi. Životinje nemaju taj problem.
Pas vam nema nisko samopouzdanje.
Ne zove samog sebe smećem, čak ni kad jede iz kante za smeće.
Ne sjedi poslije na kauču i ne pita se: „Što nije u redu sa mnom?
Moram se sabrati.
Svima sam obećao da neću jesti smeće u novoj godini.
To sam rekao u sobi punoj ljudi.
Ostavili su odškrinuta vrata, odmah sam poludio.
Ne mogu ovakav u šetnju.”
Ne, pas vam jede na kauču i kaže: „Hvala. Vidim što si učinio za mene.
Hvala. I ja tebe volim. Sve sam pojeo.
Čak sam pojeo i vreću. Da, jesam.
Jesam, da. Znaš zašto? Jer sam ja dobar dečko.
Da, jesam. Ja sam dobar…
Žao mi je.
Bože, sve sam povratio. Žao mi je.
Hoćeš li to počistiti? Ne. Nemoj. I to ću pojesti.
Ti pomažeš meni, a ja tebi.
U guzici mi je zapela koštica od avokada.
Riješit ćemo to u srijedu kad ćeš kasniti na posao. Pusti to sad.”
Morate biti kao svoji psi.
Počastite se kao vaši psi.
Zbilja. Opustite se malo. Ne budite tako strogi prema sebi.
Koji je cilj, prijatelji? Koji? Da izgledate sjajno?
Ne, nego da ostanete živi. To je to. Ostanite živ. To je sve.
Ovdje ste večeras, uspjeli ste. Čestitam!
Pa…
Ne znam je li pljesak bio potreban za to.
Riječ je o velikom zamahu, zar ne?
Da, ispada da nije tako teško ostati živ.
Sve te rubne situacije, a i dalje ste tu.
Stalne opasne situacije.
A svaki put kad se dogode svima su drugima smiješne.
„Autobus je bio ovoliko blizu!”
„Koliko si bio ispod madraca na napuhavanje? Bože!”
Stalno davljenje hranom.
Meni je u mozgu zapela kuglica od flipera.
Znate one srebrne kuglice iz flipera.
Kao mali shvatio sam da mi takva kuglica stane u nosnicu.
Pomislio sam: „Bit će urnebesno ako si jednu stavim u nosnicu
pa zatvorim drugu i ispalim je prijatelju u facu.”
Dobra fora.
Sve sam postavio i shvatio koliko će biti smiješno,
a onda sam udahnuo.
Ne znam gdje je završila.
Bio je to čudan odlazak na hitnu. „Izvadite je!” Bilo je tako neugodno.
„Misli da je duhovit. Reci mu što si učinio.”
„Samo je izvadite.”
Puno rubnih situacija. Često se skoro ubijemo strujom.
Koliko ste puta… Posvuda.
Zašto svi znamo kakvog su okusa baterije?
Jer smo glupi i sretni smo što smo ovdje.
Imao sam cimera na faksu. Tip je pio čisti alkohol bez ičega
i pred svima bi palio prdeže.
Svake noći.
Čak je i taj tip još živ.
Jest. Odvjetnik je u Phoenixu.
Ljudi njemu dolaze sa svojim problemima.
Nemaju pojma da je on samo trzavo moždano deblo u odijelu.
Čudim se da smo živi od hrane koju jedemo u ovoj državi. Bože!
Dobro se zabavljamo, ali ne jedemo dobro.
Jedini imamo državno natjecanje u jedenju hot-dogova.
Natjecanje u jedenju hot-dogova.
Hot-dog je najgora stvar koju možete staviti u ljudsko tijelo.
Istraživanja kažu da svaki hot-dog skraćuje vaš život za pola sata.
To bi trebala biti državna uzbuna.
Zaustavlja li nas to? Nikako!
Mi još imamo natjecanje u tome i emitiramo ga na ESPN-u svakoga Dana državnosti
da pokažemo svoje najbolje i najmudrije.
Njima hranimo svoju djecu na roštiljima.
Kažemo im: „Silazi s trampolina, ugasi cigaretu i pojedi ovaj hot-dog!”
Pokažite malo poštovanja.
Koga briga? 30 minuta života? Pa nije to zadnjih trideset minuta.
Nije da ćete večeras sve izgubiti jer jedete hot-dog.
Ne, to je na kraju, kad je sve čudno i strašno.
Dakle, za svaki hot-dog koji pojedem
ja ću zuriti u zid u staračkom domu čak pola sata kraće?
Dok čekam da me nepoznata osoba presvuče?
Meni se čini da je hot-dog superhrana!
Trebamo ih jesti uz svaki obrok.
Neka u prehrambenoj piramidi budu na vrhu.
Znam da postoji pritisak. Uvijek postoji velik pritisak.
Neću da se osjećate loše ni da vam se još smanji samopouzdanje.
Prekrasni ste. Svi. Zbilja. Vi ste čuda.
Ludo je da smo uopće ovdje u ovom trenutku.
Da je nekako zvjezdana prašina u golemom i ludom svemiru stvorila baš vas!
Vi ste čudo, a sjedite pored drugog čuda. Svi smo mi čuda.
Znam da se nekad ne čini tako.
Kad oko ponoći stanete u samoposluzi na putu kući…
Ondje nema baš puno takvih čuda.
Više djeluju kao pogreške.
To je u redu. I oni su čuda. Samo donose čudne odluke.
Ne, svi ste prelijepi. Svi me privlačite.
Zato što ste odjeveni. Budimo iskreni.
Svatko ima svoj stil i izgleda sjajno. Za nekoliko sati skinut ćemo ove slojeve…
To je druga priča. Mnogo stvari koje vise.
Neke čudne dlake izlaze vam iz guzice.
Rastu vam stvari koje ni ne djeluju ljudski. „To je priljepak? Što sam ja?
Zar sam ja brod?”
Ne volim se vidjeti golog.
Otuširam se, jedini sam u kupaonici. Vidim se u ogledalu…
Odmah se obrišem, kao otmjena dama, od sisa do bedara.
Izgledam kao debela svinja u ogrtaču s ručnikom na glavi.
Bradavice su mi bile ovdje.
Jesu, vidio sam sliku sebe iz srednje. Bile su ovdje.
Sad su ovdje. Ovdje su.
Zbilja, bile su ovdje. Sad su ovdje dolje. Upravo ih diram. Ovdje su.
Kao da su odustale i dale otkaz.
Bez otkaznog roka.
Samo su pokupile stvari, pokazale mi srednji prst i pobjegle.
Još su u bijegu, ozbiljno.
Ne mogu ih uhvatiti, bježe. Kao dva bivša zatvorenika u polju.
Kad navršim 80, bit će mi u džepovima.
Teško je osjećati se dobro u vlastitoj koži. Još s društvenim mrežama…
Ma mobitelu su samo zgodni ljudi. Ispadate gubitnici jer ne živite kao oni.
Pojavljuju li vam se ljudi koji se kupaju u ledenoj vodi? Ti debili?
Ispadate jadni ako dan na započinjete u šest ujutro u bačvi ledene vode.
Daj začepi!
Miči se iz mog mobitela!
Snimit ću video o blagodatima dugog i vrućeg tuša.
To je prava stvar. Samo pojačavate temperaturu.
Ostanete 15 minuta i sva vam se koža smežura
pa otkažete sve obveze do kraja dana.
To čine pobjednici.
Tipovi se hvale pločicama. Skidaju majice kad ne bi trebali.
U školi ili na autobusnoj stanici.
„Želiš ovakve trbušnjake?”
„Iskreno, ne.”
Neću trbušnjake. Što će mi? Neće mi pomoći u životu.
Nisu me zadivili. Žao mi je tih tipova.
Znam da su sami. Moraju biti sami.
Ne možete s nekim živjeti i imati pločice.
Ne možete raditi trbušnjake 24 h dnevno u dnevnoj sobi.
A partner vam gleda TV. Neće vam to tolerirati.
Ne, žive sami u malim stanovima sa šipkom za podizanje,
jedu proteinske šejkove i seru kao koze.
Oni me ne zadivljuju. Vi to činite. Živite s drugima, s obitelji. To je impresivno.
Zar ti s trbušnjacima mogu što i vi? Spremiti obitelj za školu ujutro u mraku?
Napraviti pojedinačne doručke za sve razmažene gadove u kući?
Ne daj Bože da jedu istu stvar svakoga dana. Nema šanse.
Još morate i nahraniti ljubimce. I očistiti ono što izbacuju s druge strane.
Zatim morate djecu odvesti u školu. Pa ih pokupiti za, čini se, 20 minuta.
Ostatak poslijepodneva morate ih vozikati uokolo kao taksi na glupe aktivnosti
koje im ni ne idu.
Pa baš će netko s trbušnjacima sjediti na stoličici kod zubara
i listati ljepljiv časopis dok čeka račun od 5000 dolara od zubara?
Račun od 5000 dolara jer vam je dijete prestalo prati zube.
Znali ste to. Znali ste da ne pere zube.
No prestali ste pitati da se ne svađate prije spavanja.
Niste htjeli uvijek biti negativac. Provjerili ste četkicu
i bila je mokra, ali to je bila laž.
To je bila laž.
To je bila prevara.
Smočio bi četkicu i samo sjedio na školjci te vjerojatno gledao pornografiju.
A vi sad imate račun od 5000 dolara.
Ali koliko god ta kuća bila luda i skupa,
radije bih živio s njima,
tim razmaženim i živim klincima, nego sam s trbušnjacima.
Jer obitelj vam mora biti zahvalna, na nekoj razini.
Neće vam zahvaliti. Neće reći: „Hvala što nas držiš na životu.”
Ali to je doslovno što činite.
Doslovno ih održavate na životu. Bez vas bili bi mrtvi.
Ostavim li kćeri na 24 h s limenkom i otvaračem, pronašao bih ih mrtve!
Mrtve.
Neće vam zahvaliti, ne čekajte to. To se izvlači.
Recite im: „Prijatelj mi je rekao da vas podsjetim da biste bez mene bile mrtve.
Ili još gore, ne biste imale zube.
Poput izdubljenih buča u prosincu.
Išle biste u školu zgnječenih lica.
I htjele da ste mrtve.
Dakle, nema na čemu.”
Ja blokiram sve te ljude na Instagramu.
Ne pojavljuju mi se. Pojavljuju mi se samo pekari.
Samo oni. Pekari.
Ja volim peći kruh. Stalno pečem.
Obožavam to.
Čitav moj algoritam samo je kruh. Kruh i bebe. To je sve.
Imam i omiljenog, visok je pola metra, a širok metar i pol.
Francuski pekar. Jedan trbušnjak. Samo…
Jedan masni trbušnjak.
Peče kroasane. Samo to čini. Peče kroasane.
Stavi ih u pećnicu, ispeče, izvadi ih i razlomi. Iz njih izađe para.
Onda ih jede pred kamerom, a ja se uzbudim.
Hrana je ljubavni jezik mene i obitelji. Tako svi komuniciramo, hranom.
Mama mi je za školu radila sendviče sa salamom.
Tako sam znao koliko me voljela.
Ako sam dobio jedan, nije bilo sjajno.
Ali tri bi značila da sam dobar dečko.
Zvali su me Tommy Salama. Toliko sam sendviča tamanio.
Roditelji su me nedavno posjetili. Bože, obožavam ih.
No bili su kod mene dva tjedna. Nisu ni pitali, samo su se pojavili.
Dva tjedna. To nije posjet. To je ustanak.
Moj je otac škrt. Odabrao je datum dolaska
i onda je odabrao datum povratka koji je bio najjeftiniji da kupi karte.
Ja bih ih bio platio!
Platio bih avionske karte, hotel ili snajperista.
Obožavam ih. Nemojte me krivo shvatiti. Blagoslov je imati roditelje, uistinu.
Ali, Bože, nije lako s njima.
Mama je bila preslatka. Rekla je: „Bez brige, nećemo smetati.
Bit ćemo tu, ali kao da nas nema. Ne morate nas vi zabavljati.
Samo želimo biti u blizini.” „Aha. Baš.”
Ušuljao bih se rano u kuhinju po kavu prije početka kaotičnog dana.
Oni bi sjedili za šankom kao dva usamljena morža.
Čekali su ondje od četiri ujutro.
„Nismo znali kad ustajete.”
Kad ljudi spavaju kod vas, nema aktivnosti koja može potrošiti dovoljno sati u danu.
Odete na plažu. „Evo oceana.” „Dobro, idemo kući.”
„Još 12 sati do spavanja.”
Problem je što nemaju aktivnosti ni hobije.
Ne rješavaju križaljke, sudoku, ništa. To su dva talijanska roditelja koji jedu.
Jedu i razgovaraju o tome što su jeli sinoć,
što će jesti večeras
i stignu li jesti u međuvremenu.
Poput dva umirovljena rakuna koji tamane sve u kuhinji.
Mama je tražila otpatke ispod sudopera.
„Još ima mesa na ovoj pilećoj kosti.
Ne znam zašto si je bacio, faco.”
Otac je jeo keks dok smo razgovarali.
Slučajno mu je pao, nagazio ga je, odlijepio s potplata i pojeo!
Preda mnom.
Pitao sam: „Što izvodiš?”
Izgledao je kao dijete koje zna da je u nevolji, ali ne i zašto.
„Ne jedi kekse s potplata!
Zašto jedeš keks s potplata?”
A on će: „Ma daj, pa nije prošlo pet sekunda. Uspio sam biti brži.”
To ne ide tako.
Ne možeš ispustiti keks u školjku i pojesti ga jer si bio brz.
Volim ga do smrti. Znam da je to kompliciran odnos.
Ako imate sreće da su vam roditelji živi, to je blagoslov.
Ali znam da često osjećate krivnju.
Ponekad im ne odgovorite na poziv.
Kad odgovorite, izgubite živce jer ne znaju s mobitelima.
Budete bezobrazni prije negoli poklopite. Znam da se osjećate krivima.
No nemojte. Moram vam nešto otkriti.
Ni oni ne govore sjajne stvari o vama.
Moj je otac u gostinjskoj sobi sigurno govorio:
„Moramo ići odavde.
Faca mi ne da ni da jedem kekse s potplata.
Što si on umišlja?
Imam jedan za tebe, ako hoćeš.
Prije spavanja.”
Jasnija mi je perspektiva obitelji.
Moja djeca odlaze, a ja postajem moji roditelji.
Ono, htjet ću samo biti kod njih.
Htjet ću se svidjeti djeci i sve to.
Volim obitelj, sjajna je. Imam veliku obitelj. Obožavam je.
Ali, istovremeno, to vam i slama srce. Povrijedit će vam osjećaje.
Nema puno ljubavi bez slomljena srca.
Kao kad ljudi kupe velike pse. Nikad neću shvatiti te ljude.
Imaju goleme pse. Puni su krzna i ljubavi.
Zauzmu cijelu kuću. Svi se zaljube u njih.
A onda uginu za tri mjeseca.
Ne bih to mogao podnijeti.
Trebam nešto malo i usrano što se samo trza i piški po sebi
i tako 25 g.
Dok gubi ud po ud.
Izbuljenih očiju.
„Još sam tu, Tommy. Jesam.”
Prijatelj je nabavio dansku dogu. Jesi li ti normalan?
Danska doga? Treba ti lopata za nju.
Ja to ne mogu.
Isto je s djecom. Zauzmu vam cijelu kuću.
I onda, u sekundi, odu.
Ni ne sjećaju se prvih pet godina i vaše brige. Ne sjećaju se toga.
Posljednje četiri godine, pokušavaju pobjeći. Ostane vam onih osam u sredini?
To se baš i ne isplati.
Kćeri sam prije odlaska rekao: „Sve sam ovo učinio za tebe.
Nisam htio ovu kuću ni život u ovom gradu. Nisam htio nijednu od ovih životinja.
Više nemam ni prijatelje koji nisu roditelji tvojih prijatelja.
Sve sam ovo učinio za tebe, a ti ćeš sada otići?
Ja bih trebao otići.
Evo ti sve ovo.
Daj mi samo ruksak, Van Halenov CD i malo trave.
Vratit ću se životu koji sam živio prije tebe.”
Ali jako ih puno volim.
Smiješno je. Ne planirate svoj život. On se jednostavno odvija i dogodi.
Imate koju ideju, ali samo se dogodi.
Nisam znao da ću u ovom stadiju govoriti o obitelji. To se dogodilo.
Nisam više sam htio jesti pizzu.
Jeo sam je sam i pomislio: „Ovo je depresivno.”
Jeo sam pizzu sam kad sam vidio lijepu djevojku.
Pitao sam: „Hoćeš jesti pizzu sa mnom?”
Rekla je: „Da, uvijek je jedem sama.”
Rekoh: „I ja. Jedimo je skupa.”
„Dobro.”
Za pet godina bili smo u zračnoj luci na sigurnosnoj provjeri
s bebom i mačkom
te smo sklapali kolica nogama u šest ujutro, znojeći se.
Život nam je bio gotov. Jest.
Jer nisam mogao sam jesti pizzu.
Ne mogu vam reći što da činite sa životima.
Ne znam. Imajte djecu, nemajte. Vjenčajte se, nemojte.
Ono, meni se isplatilo.
Mislim da je sve to vrijedilo jer sada znam, na kraju,
da će se netko javiti na telefon.
Znate? Na kraju će se netko javiti na telefon kad policija nazove
i kaže da sam opet ulovljen kako plivam u javnoj fontani.
„Dođite. Ne, zabavlja se. Samo polako.
Ne, ovaj put nije gol. Zbilja se zabavlja.
Djeca ga gađaju novčićima. On to ni ne osjeti.
Možda je ukrao PlayStation. No o tome ćemo kad dođete.”
Svi idemo u istom smjeru.
Što god odaberete, svi završavamo isto.
Svi idemo istim putem. Znate?
Ako ste mladi i vidite nekog starog, znam da ne mislite da ćete to biti vi.
Ako vidite starce, to niste vi u budućnosti.
To je kao da vidite sekvoju ili jednoroga.
Ali takvi ćete i vi biti i to uskoro.
Ako ste stariji i vidite mlade, mislite: „I dalje tako izgledam.” Ne izgledate.
Ne izgledate.
To je klišej, ali pretvaram se u svog oca. Događa se. Ne planiram to.
Kupio sam tri silikonska spreja.
Ni ne znam što je to.
Ne znam za što to ljudi koriste, ali bilo je na akciji pa sam kupio.
Tako bi i moj otac.
Jedan ću dati poštaru, bez ikakvog razloga.
Tako bi i moj otac.
Mislimo da smo mladi, jaki i zdravi. Svi ste predivni večeras.
No ubrzo ćete čekati da se ukrcate u zrakoplov
s jastukom za vrat, misleći da je to kul.
I nasumično ćete početi vježbati kao starci. Počet ćete raditi ovo.
Bit ćemo oni starci koji samo počnu kašljati, bez razloga.
Ništa ne jednu ni ne piju i samo eksplodiraju!
Ljubičasti su, izbulje oči.
A onda prestanu i samo nastave s razgovorom.
„Hoćemo li razgovarati o tome što je bilo? Doslovno si skoro umro maloprije.
Nisi? U redu. Nastavi s pričom koju sam čuo tisuću puta. Ovo je sjajno.”
Danas je teško biti star. Teško je.
Ne mogu više u mirovinu.
Stalno podižu starosnu granicu. To nije u redu prema starcima.
A ni prema mladima koji moraju raditi sa starcima tako dugo.
Želite li zbilja 80-godišnjeg pilota?
„Vežite se. Idemo u Dayton! Mislim, Denver. Znate što mislim.
Tako sam umoran.
Odavno sam trebao u mirovinu, ali ne daju mi.
Blizu sam smrti, a i vi ste!”
Ako želimo da starci rade, zabavimo se s njima. Iznajmimo ih.
Tipa, da se nitko ne vozi sam.
Recite im da idu na posao.
Ostavite ih kod ureda, netko ih vrati.
„Kad ćemo stići?”
„Već smo stigli i bili.” „A da?
Nisam ni pojeo ručak.”
Možete ih iznajmiti za Noć vještica. Ostavite šest staraca u labirintu strave.
Ne želim se rugati starcima.
I sam želim biti starac. To vam svima želim.
To bi bio blagoslov. Bit će sjajno. I dalje ću biti na turneji.
Doći ću vam u staračke domove. Pričat ću viceve. Nećete se moći smijati.
Treptat ćete i prditi.
Želim živjeti dovoljno dugo da se bez razloga počnem odijevati kao kapetan.
Vidjeli ste ih?
Nemaju brod, ne žive blizu oceana. Ali odijevaju se kao kapetani iz crtića.
Ono, šešir, dugmad, sve. Mi se pravimo da je to normalno.
Želim vam dobar ostatak godine. Zbilja. Želim da uživate.
Ne mislim da će godina biti sjajna.
Čini se da će biti iritantna.
Isključite nekad vijesti, iako znam da je teško.
Svi imaju glupe mobitele. Kad ih otključamo…
Neki kreten viče na vas. „Samo sam htio pronaći kafić.”
Mobiteli su zastrašujući.
Morao sam objasniti nećaku što je „nuklearni Armagedon”.
Hvala TikToku na tome.
Mali nije imao pojma. Ima 17 g., inače.
„Možda i nije loše prolaziti s trojkom. Nije ti to loše.”
Svi ga tjeraju da više čita. Bio je sretan donedavno.
Rekao sam mu: „Da, svi ćemo umrijeti jednoga dana
i postoji način da svi umremo na isti dan.”
Bez brige. Moguće je znati i previše. Ne trebaju vam sve te informacije.
To što su dostupne ne znači da vam trebaju. Ne trebaju vam sve.
Možeš poginuti od nuklearne bombe, ali možeš i od vjeverice.
To sam vidio na YouTubeu. To je užasna smrt.
Iskopaju ti oči i napune te orasima.
Moguće je znati previše.
Ako dobijete čokoladni keks, ne razmišljate što je unutra.
Ne razmišljate o silnom maslacu, šećeru, silnoj masti i soli.
Rukama koje su radile keks. Tuđe ruke!
Kao da je dobro da je keks ručne izrade!
Ne razmišljate o tome. Samo zahvalite.
Zanimaju li vas politički stavovi prijatelja? Ne ako želite prijatelje.
Ne pitajte ih za to. Moguće je znati previše.
Bit ću iskren. Ne zanima me ženino mišljenje o većini stvari
i to većinu vremena.
U sretnom smo braku 24 godine. Znate zašto? Ne postavljamo glupa pitanja.
„Jesi li sad sretna? Bih li se trebao ikako promijeniti?”
Ne postavljamo takva pitanja.
Želite biti sretni u braku? Šutite i nastavite.
Terapija za parove? Jeste li na drogama?
Da platimo strancu da analizira stare svađe? Nikako!
Ženi kažem svaku večer: „Ti si u kaosu. Ja sam u kaosu.
Gledajmo seriju.”
Iskreno, trenutačno joj nisam drag.
Već dva mjeseca. Nemam pojma zašto.
I ne planiram saznati.
Već će je proći.
Zaboravit će, skupa smo 24 g. Proći će je.
Obožavam je. Imamo čvrst odnos.
Ako se nismo razveli zbog svih životinja, bit ćemo mi dobro.
Prije braka rekao sam: „Želim obitelj s tobom. Bit će divno. Ne trebam ljubimce.”
Rekla je: „Ni ja.” Lagala mi je u lice.
Moja žena i kćeri svaki tjedan dovele bi druge životinje kući.
Živim u čudnoj Noinoj arci. Da to samo vidite.
Ptice, ribe i gušteri.
Imamo guštera. Očekivani životni vijek je 50 godina.
On to zna.
Visi na grani i gleda me u stilu:
„Znamo tko će pobijediti u ovoj utrci.”
Dva luda psa.
Imamo mopsa Franka. Urnebesan je.
Kao da živite s izvanzemaljcem.
Hrče dok jede.
Tko to čini?
Stoji za zdjelicom, žvače i guta. Budan je.
Oči su mu zatvorene. Hrče. Spava.
Na Dan zahvalnosti pomaknuo sam dasku nakon rezanja purice
i sokovi su počeli curiti s ruba daske ravno na njegovo lice.
Nikad nisam vidio da se pas smije.
Bio je sretan pola dana. Drugu je polovicu bio tužan.
Nanjušio je puricu, ali nije znao odakle.
Imamo i golemog crnog labradora koji sere kao muškarac.
Nikad to još nisam vidio.
Ja to moram pokupiti i odnijeti u kuću kao da donosim drvo za ogrjev prije oluje.
Mačak je psihotični serijski ubojica
koji ubija iz zabave, ne jede plijen.
Samo ga raskomada i ostavi.
„Evo ti ptica bez glave.”
„Zašto bi to učinio?”
Gleda me u stilu: „Zašto me to pitaš?
Ovako se ponašaš kad ti dam dar?”
Donosi žive štakore i ostavlja ih u praonici rublja.
Ode u dvorište, pronađe štakore i dovuče ih za vrat u kuću
kao da nam oni duguju novac.
Jasno da si žena i ja nismo uvijek dragi.
Sad smo tim za hvatanje štakora. Tako provodimo vrijeme.
Ja uzmem časopis i stjeram štakora u kut.
I onda se nas troje gledamo. Žena, štakor i ja.
Netko mora nešto poduzeti.
Netko mora zgrabiti štakora i baciti ga van.
Iskreno, to neću biti ja.
Nisam htio te životinje i neću da me sad ugrize štakor.
Znam glumiti da se trudim.
„Tako su brzi!”
Moja žena postane nestrpljiva, zgrabi ga, pogleda me i kaže: „Pičko.”
Zatim ga odnese van.
Iskreno, zato mi se nekad i ne sviđa.
Tko to radi?
Sad si moramo posložiti u glavi da nisam u braku s lovcem na štakore.
Ljubav mog života ulovila je štakora prstima.
„Nećemo se maziti? Hoćeš da ti napravim kekse?”
Hvala vam, bili ste sjajni.
PISAO I IZVEO TOM PAPA
Puno vam hvala.
Čuvajte se.
Vidimo se sljedeći put.
Prijevod titlova: Marko Mravunac