Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové, přivítejte prosím
Toma Papu!
No teda.
No to se podívejme.
Lidi z Washingtonu, díky, že jste přišli.
Paráda.
Tohle město miluju. Máte tu veselo.
Rok od roku je to tu vtipnější.
Jsem tady rád. Doma máme velké změny.
Moje poslední dcera, moje nejmladší dítě
nám odešlo na vysokou.
Obě dvě už jsou pryč a nikdo vás nevaruje, jak náročné bude
předstírat smutek.
Ani jediná slzička.
Čekal jsem, že budu brečet. Je to fakt hrůza.
Ale jsem teď šťastnější než kdy dřív.
Ale nevadí. Už to máme všechno za sebou.
Obě svoje dcery mám hrozně moc rád.
Víte co, bylo to fajn, ale už je po všem.
Chtějí, abych byl šťastný. Nechcete přece,
aby táta brečel ve vašem prázdném pokojíčku.
Chcete, aby byl v pohodě a mírně sjetý se koukal na Ricka a Mortyho.
Přesně to dělám.
Jo.
Protože mám svobodu, kterou jsem dřív neměl.
Nevím, jestli to máte jako já, ale když jsem byl malý,
musel jsem žít s rodiči.
Nemohl jsem pít ani kouřit, protože byli furt doma.
Když jsem jim unikl, založil jsem vlastní rodinu.
Ale nikdo vás nevaruje, že vaše děti se stanou vašimi novými rodiči.
Nemůžete pít ani kouřit, protože jsou furt doma.
A nedokážou udržet tajemství.
Ale teď jsou poprvé všichni pryč a já si konečně můžu dělat, co chci.
Už odpoledne si můžu dát martini.
Jo.
Vím totiž, že mi nikdo nebude volat, abych ho odvezl domů z karate.
V minulosti byly mé řidičské výkony ve čtyři odpoledne dost pofiderní.
„Dobrý. Jedu pro ně.“
Doma už nebývám oblečený.
Na co? Žena ráno odejde do práce a kalhoty letí dolů.
A psi výskají radostí: „Teď jsi jeden z nás.“
Válím se na dvorku a psi se na mě koukají:
„Použij strom jako škrábátko na zadek. Je to bomba.“
A má pravdu. Je to bomba.
Fakt super strom.
Ale musím vám to říct na férovku. Málem to byla naše smrt.
Vychovávat děti není vůbec sranda.
Když děti nemáte, jsou k vám lidé často uštěpační:
„Kdy plánujete děti? Měli byste si je pořídit. Tak kdy?“
Ne. Rozhodnutí mít děti byste si měli pořádně promyslet.
Před tímhle experimentem jsem vypadal jinak.
Byl jsem hubený. Měl jsem dlouhé kudrnaté vlasy.
A navíc mi fungoval zrak.
Míval jsem zrak jako ostříž. Teď spíš jako krab.
Má žena a já jsme jen ubohé trosky.
Třeba jsme spolu v kuchyni.
A žena navrhne: „Mohli bychom si to tady a teď spolu rozdat.“
A já na to: „Jo, mohli.
Nebo si můžem lehnout na studenou podlahu a zavřít oči.
Je to tu moc příjemné.
Neumíráme. Jen odpočíváme.“
Fakt už toho moc nevidím. Aspoň většinu času.
Akorát když někam jedu v noci a kolem je provoz.
To toho vidím spoustu. Hotový ohňostroj.
„Zkusím zamířit doprostřed, tam nic nesvítí.“
V noci si často pletu popelnice s lidmi.
„Proč jsou dnes všichni venku?“
„Nejsou. Zítra přijedou popeláři. Klid.“
Musíte zapojit mozek a přizpůsobit se. Já začal využívat obrubníky.
Na to tam přece jsou. Pomocí nich to doklepu až domů.
Ale fakt je to super. Zase můžu být tím, kým jsem byl před tímhle vším.
Když máte děti, musíte předstírat, že jste Superman.
Děti čekají, že je ochráníte. Ale vy nic nového neumíte.
Vykopli vás z nemocnice a ani vám nedali návod k použití.
Nebyl jsem žádný Superman.
Teď když jsou starší, můžu přiznat, že jsem jen chlap.
Takže dcery ví, že je klika, že to přežily.
Jako mladému otci se mi chtělo často brečet. Ale to nemůžete.
Nechtěl jsem, aby mě děti po návratu ze školy viděly v kuchyni vzlykat.
„Tati, je něco špatně?“
„Všechno!
Nemůžu tomu přijít na kloub.
Nemám peníze. Máš peníze?
Na lince bylo prázdné přáníčko. A nelži!“
Když jsou malí, nemůžete být upřímní.
„Tati, existují příšery?“
„Nevím. Asi jo.
Někdy je cítím. Ty ne?
Někdy je i slyším. Slyšíš ty zvuky z půdy? Co to je?“
To nemůžete říct. Nebo když přijdou na snídani:
„Hurá, žiješ! Myslel jsem, že je po tobě.
Včera večer jsem slyšel hlasité žvýkání.“
Teď k nim můžu být upřímný. Nemám rád tmu. Tak jim to říkám.
Podle mě nemá tmu rád nikdo. Vy určitě taky ne. Tma je děsivá.
Doma máme komoru, která má dveře na pružinu.
Je hned vedle garáže a je to takový náš sklad.
A po vstupu se za vámi samy zavřou dveře.
Ale vypínač je na druhé straně za policí.
Je to hrozně dlouhá a daleká cesta.
Nemůžete si dveře držet otevřené nohou, tak to musíte stihnout rychle.
Tak jdete na to. Ale občas je tam překážka.
Dveře se zavřou a je tam tma.
A to, co mě celý život pronásleduje, si může říct: „A mám tě!“
Když byly malé, nemohl jsem to přiznat. Třeba když jsem ty dva andílky ukládal.
„Dobrou noc, holky. Uvidíme se ráno.“
„Dobrou noc, tati.
Necháš rozsvíceno? Ve tmě se bojíme.“
„Ne, ne, ne.
No tak. Vždyť se není čeho bát.
Na viděnou ráno.“
A pak běžím k sobě a rychle rozsvítím.
Tma je děsivá a já to moc dobře věděl, protože jsem slyšel, jak fňukají.
Dlouhé hodiny.
Než dcery odešly, udělali jsme si testy DNA.
Vřele to doporučuju. Fakt.
Je to pochybné, protože musíte svou DNA dát nějaké firmě.
A ta s ní určitě neudělá nic dobrého.
V budoucnu nás stopro naklonujou.
Ale to je fuk. Budem mrtví. A zní to skvěle.
Naše klony budou bojovat s roboty. To zní zajímavě, ne?
Šest vašich klonů bude pobíhat po poli bez genitálií.
S až moc dlouhými vlasy.
Budou se učit karate a jíst veverčí maso. Paráda, ne?
Ale v krátkodobém horizontu
nejenže objevíte rodinnou historii, to jsem čekal,
ale také odhalíte všechna rodinná tajemství.
To jsem nečekal. A je to velmi vzrušující.
Když se objeví DNA, všechna tajemství musí na světlo, už je neschováte.
DNA je jako opilý strejda, co k vám poprvé přijel na Vánoce.
„No tak počkat. Ty si myslíš, že tohle je tvůj skutečnej táta?
No tak to ti teda něco povím.“
Věděli jsme, že v mé rodině budou italské kořeny
a trošku německé, ale o tom se nemluví.
A podle výsledků DNA máme italské kořeny, pak německé a taky trošku francouzské.
Tak volám mámě: „Co ty francouzské kořeny?“
A ona: „Tak je to venku.
Tvoje babička se kurvila.“
„Co jsi to říkala o babče?“
„Jo, kurvila se. Propíchala se snad celou Evropou.
Proto máš divné obočí a tvůj strejda je gay.“
Tak to podle mě nefunguje.
Tajemství mají utrum. Platí to pro DNA i pro sociální sítě.
Jezdím po celé zemi a občas se objeví někdo, kdo si taky udělal test DNA.
„Asi jsme příbuzní.“
Tak volám mámě: „Kdo je Holly?“
„Kolik toho víš?“
„Vím, že jedna žena z Tampy k nám chce přijít na Den díkůvzdání.
A má podobné rysy jako táta.“
„Do prdele. Našla nás.“
Po celé generace si členové každé rodiny strážili svá nejtemnější tajemství.
Cokoliv, co by je ztrapnilo před sousedy,
čemu nerozuměli, co jim bylo nepříjemné,
tak o tom lhali nebo to šoupli na půdu.
Šup s tím na půdu. Nechtěné dítě? Na půdu s ním.
Nediagnostikované ADHD? Na půdu s ní.
„Ten kluk, co koktá, je tvůj?“ „Jaký kluk?“ Na půdu s ním.
Po celé zemi koukaly děti z půdních oken.
„Kam to všichni j-j-jdou?
Já chci taky na v-v-výlet.“
Smutné.
A když jste jako malí o nějakém tajemství tušili
a zeptali se dospělých, tak vám lhali do očí.
„Kdo je ten chlap, co bydlí v garáži?“ „Jaký?“
„No tamten, už je tam docela dlouho.“
„Nikdo tam není.“
„Ale jo.“ „Drž hubu.“
Ideální doba na to být rodičem, no ne?
Mohli jste dětem do očí říct, ať drží hubu.
Žádné dlouhé rozhovory.
Žádné vysvětlování.
Jenom: „Drž hubu!“
Všechno by hned bylo jednodušší.
„Proč sluníčko pálí?“
„Nevím. A proč nedržíš hubu?“
„To teda nebylo hezké.“
A být otcem bylo tehdy ještě jednodušší. Nikdo vás nepovažoval za rodiče.
Stačilo se občas ukázat a všechny proplesknout.
Můj otec se choval, jako bychom byli cizí lidi, co se k němu vloupali.
„Kde se tu sakra vzaly ty děcka? Ať už jsou pryč!“
Pak přišla máma: „Nechce otce na pokoji. Je unavený.“
„Jenom jsme si hráli.“ „No a teď budete držet hubu.“
Zkrátka jiná doba.
Jeden strejda už to nevydržel, během večeře se sebral a odešel z domu.
A už se nevrátil. Tetu a děti tam nechal.
Odešel. A my se ptali: „Kde je strejda Bob?“
A dospělí nám lhali do očí. Prý že odjel na Sibiř.
Nebyl na Sibiři, ale v bytu své přítelkyně na druhé straně města,
kde pak dva roky žil.
V našem městě. Občas jsme ho vídali.
Třeba v obchodě: „Není to strejda Bob?“
„Ne, ten parchant je na Sibiři.“
„Vypadá jako strejda.“ „Vypadá to, že budeš držet hubu.“
A pak se jednoho dne vrátil, sedl si a jedl dál.
Jako by se nechumelilo. A my se ho ptali: „Jaká byla Sibiř?“
A on: „Tak se nejmenovala.“
Dnes už je to lepší. Když pravda vyjde na světlo, je to lepší.
Teď už lidem pomáháme. Nestrkáme všechno hned na půdu.
Řešíme duševní zdraví, navzájem si pomáháme.
Je mnohem lepší doba. Všichni chodí na terapii.
Jestli si chcete s někým popovídat a jdete na terapii, tak super.
Já nikam nepůjdu, ale super.
Nejsem v pohodě, potřebuju pomoc, ale zatím si život užívám.
A vím, že když půjdu na terapii, tak s tím budu mít utrum.
Vím, co se mnou je. Moc jím a moc piju.
„A nechceš zjistit proč?“
Ale já vím proč.
Život je těžký a tamto mě baví.
Každý něco má, každý něco řeší. Všichni, co jste tady, něco řešíte.
Já kradu v obchodech.
Taky to zkuste. Je to sranda.
Děti často kradou. A mě pořád ještě nechytili, takže v tom pokračuju.
Jo, jsem neporažený.
Ale nic velkého. Nejsem debil. Jenom drobnosti jako zubní nit a bonbony.
Věci, za které bychom neměli platit.
Chápete, ne? Psací pera? Ty teda platit nebudu.
Za psací pera vám peníze nedám. Místo toho je ukradnu.
Kradu ve všemožných obchodech. A klidně bych ukradl i vaše pero.
Zkuste to, je to sranda. Zvlášť v dospělosti, to vás nikdo neřeší.
Když šestnáctiletý manažer v obchodě vidí, jak si do kapsy strkáte lízátko, řekne si:
„Na tohle nemám čas ani nervy.
Mám volat policajty na svého ředitele? Absurdní.“
Čím starší budu, tím víc si toho nakradu. To si pište.
Až mi bude 80, nebudu dělat nic jiného.
Ráno se vzbudím, dám si kafe, půjdu do obchodu a vybílím to tam.
„Už je tu zas. Co to má tentokrát? Asi PlayStation.“
„Nevezmem mu to?“
„Ne, jdi za ním k autu. Než nastartuje, tak usne, takže pohoda.“
Pomáháme dětem, což je fajn. Pomáhat dětem je moc dobrá věc.
Když má někdo problém, tak dobrý učitel mu pomůže.
Když jsem byl malý, neměli jsme dobré učitele, ale zmatkáře.
Nic neporadili, akorát mým rodičům řekli, že jsem hyperaktivní.
Na třídních schůzkách: „Je hyperaktivní.
Celý den mluví a během hodiny baví kamarády.“
Tak s tím je potřeba skoncovat.
Obvykle přišli, upravili si paruku,
lokli si Jacka Danielse a něco po nás hodili.
Pořád po nás něco házeli. Gumy, křídy…
Kamarád to dostal do hlavy slovníkem.
Jo, přímo do kebule.
Adderall? Na co? Byli jsme maximálně soustředění.
Šlo nám totiž o život.
Naše učitelka španělštiny chodila s takovou opicí,
že byla 50% šance, že jí vypadnou kozy.
Maximální soustředění.
Muy bien!
Pokud na terapii začnete chodit, tak vězte, že už nepřestanete.
Protože tohle se prostě nedá spravit.
Neslyšel jsem nikoho říct: „Poslední den terapie, už je mi líp.“
Takhle to nefunguje.
Naše existence je fyzická.
Neustále se měníme, vyvíjíme a rozkládáme.
A to má vliv na naše tělo i emoce. Každou minutu. Každou vteřinu.
Nemůžeme si věnovat pozornost.
Jsme nedokončený projekt.
Občas mám pocit, že moje aktuální emoční naladění
se zcela odvíjí od toho, co jsem ten den snědl.
Znáte to? „Hele, pytlík chipsů. Tuhle příchuť jsem dlouho neměl.“
A o půl hodiny později: „Asi skoncuju se svým životem.
Proč mě pálí oči? Je mi divně.“
Neustále se měníme. Nikoho z vás neznám, ale vím jistě,
že teď jste trošku jiní než na začátku téhle show.
No ne? Gandža už přestává mít efekt.
Místo ní nastupuje alkohol. Někteří jste nejedli a jste zpruzení.
Někteří jste jedli až moc a teď prdíte a otravujete sousedy.
Někteří sedíte uprostřed a říkáte si, že jste se měli sakra zajít vyčůrat.
Nemáme být furt šťastní, tak to po sobě nechtějte.
Nejste méněcenní proto, že nejste furt šťastní.
To je lež a výmysl sociálních sítí.
Nemáme být pořád jen šťastní.
Štěstí je podobné pocitům po dávce kokainu.
Nikdo není neustále šťastný.
Akorát klauni. A z těch mají lidi strach.
Ti mají permanentně úsměv.
Však jo, protože v noci zabíjejí a přes den na to myslí.
Nemáme být neustále šťastní.
Štěstí je až někde tady. Měli byste být radostní.
Ale to není tak silná emoce. Radost je někde tady.
A hned pod ní je deprese.
Přímo pod ní.
Strašně blízko radosti. A celý den to…
S neustálým štěstím by nebyla zábava.
Nebyli bychom tady spolu. Tak to na tom světě je.
Přijdete a pár hodin se smějete.
A jak to skončí, jedete zpět do Prdelákova.
Ano, tak říkám vašemu životu.
To nic. Taky tam bydlím.
Nemáme být pořád šťastní.
Vzpomeňte si na všechny ty důležité obrazy důležitých lidí z historie.
Královna Alžběta, Johanka z Arku, George Washington, Ježíš.
Ani jeden jediný úsměv. Všimli jste si? Nikdo z nich se neusmívá.
Neexistují obrazy Lincolna, jak s kámoši dělá…
Jediný slavný úsměv má Mona Lisa. A ten stojí za prd.
Obvykle jím obdaříte někoho, kdo na poslední chvíli naskočí do výtahu.
„Zabilo by tě počkat? Fajn.
A teď mačkáš všechna patra. To je fakt super.“
Občas potřebujete změnit perspektivu, abyste věděli, že na tom nejste špatně.
Já třeba chodím do zaplivaných barů. V každém městě nějaký je.
Zkuste to taky. Víte, o kterém baru mluvím.
Je to tam divné a bez oken, jen na dveřích je prosklený průhled.
Nevidíte nikoho přicházet ani odcházet, dveře jsou tam polstrované.
Zkuste si tam zajít někdy odpoledne.
Kupte pití tomu 80letému dědovi, co v tom špinavém baru sedí
pod tím nejsmutnějším vánočním osvětlením,
co tam visí už od roku 1937.
Kupte mu pití. Jeho jméno nikdo nezná.
Říkají mu Pepek, ale jeho pravé jméno neznají.
Poslechněte si, že bojoval v každé válce, že v každé krizi přišel o peníze,
že má všechny možné pohlavní choroby.
Po hodině se vrátíte na světlo a řeknete si: „Já to zvládnu.
Budu v pohodě.“
Není snadné cítit se dobře. Třeba teď mi není nic moc.
Co vy? Užívám si to, ale není mi nic moc. Vám je dobře? Asi ne.
Přijdete si tlustí. To my všichni.
Je to tak. Ne tlustí, ale nafouklí. Rozhodně nafouklí.
Tu váhu navíc můžeme vyčůrat, nemyslíte? Určitě jo. Vždyť je to hlavně voda.
Voda smíchaná s kuřecími prsty, makaróny se sýrem
a zmrzlinou, co jíme vestoje, když všichni doma spí.
Nepotřebujete, abych říkal, že jste tlustí. Víte, co je s vámi špatně.
Možná nejste tlustí, ale existuje něco, co na sobě nemáte rádi.
To s sebou nosíme všichni. Nevím, co to je, ale teď na to myslíte.
Divně tvarovaná madla lásky. Divné bradavky, těch jsem už viděl hodně.
Třeba takové, co bezdůvodně ujíždějí doprava.
Všichni koukají sem a bradavka si to štráduje tam.
A veliká spousta chodidel. Těch je teď všude plno.
Na letišti vídám spoustu nehezkých chodidel.
Spousta žen ve středním věku prochází evolucí
a rostou jim nové prsty na nohou.
Nevšimli jste si někdy takového pahýlku hned vedle palce na noze?
Doma se to může hodit. Třeba na hrabání listí
nebo odepisování na e-mail během telefonování.
Ale teď jste na veřejnosti. Tak zkuste ponožky.
Naše vlastní mozky nás mučí.
Hlavní náplň práce našeho mozku je sbírat urážky, co celý život slýcháme,
uschovávat je a pak nám je až do smrti dokola přehrávat.
A podle mě to nepřestane ani po smrti.
Až budu v rakvi, budu se na sebe dívat a říkat si: „To je ale hnus. No koukejte.
A co ta teplákovka? Tu jsem v životě neměl na sobě.
Proč i po smrti vypadám upoceně? To je fakt děs.“
Mimochodem, většina těchto urážek a tohle nízké sebevědomí, co občas máte,
pramení z pradávných urážek, nejde o nic čerstvého.
Jen jste si to zapamatovali. V dospělosti vás beztak nikdo neuráží.
Kdy naposled vám někdo v obchodě řekl: „Ty máš ale tlustou prdel, ty nemehlo.“
Kdy jste ve frontě u pokladen slyšeli: „Vypadáš chudě.“
„Dělám rodinný nákup.“
To jen když jste byli malí a nadšeně jste šli prvně do školky:
„Čus bus, jdu se učit.“
Takže celí natěšení jste přišli do školky a děti vám sdělily:
„Smrdíš jako šunka.“
„Proč to říkáš? Chci si tady vybarvovat a kamarádit se.“
O 30 let později chodíte po baráku:
„Povýšení nebude. Všichni ví, že smrdím jako šunka.
Dostane ho Donna. Tu mají všichni rádi.
Ta voní po sušenkách.“
Za všechno můžou naše mozky. Jen ty naše, zvířata tento problém nemají.
Váš pes nemá nízké sebevědomí.
Váš pes se nepovažuje za psí odpad, ani když doslova jí odpadky.
Nesedí pak na gauči a nevyčítá si to.
„Co to se mnou je?
Musím se vzpamatovat.
Na silvestra jsem všem řekl, že odpadky už jíst nebudu.
Řekl jsem to před plnou místností.
Ale stačily pootevřené dveře a já byl jak utržený ze řetězu.
V tomhle stavu se nemůžu jít venčit.“
Ne. Váš pes sežere odpadky, sedne si na gauč a řekne: „Díky moc!
Díky moc. Taky tě mám moc rád. A všechno jsem to sežral.
Sežral jsem i pytel, ve kterém to bylo.
Jo. A víš proč? Protože jsem hodnej pejsek.
Jo, jsem moc hodnej…
Pardon.
Jejda, vyblil jsem to. Pardon.
Uklidíš to? Anebo vlastně ne. Ne.
Tohle sežeru taky.
Ty pomáháš mně a já zas tobě.
V zadku se mi zasekla pecka z avokáda.
To neřeš. Vyřešíme to ve středu, to přijdeš pozdě do práce.“
Buďte víc jako váš pes.
Chovejte se k sobě, jako to dělá váš pes. No fakt.
Dejte se do pohody. Nebuďte k sobě tak přísní.
Co je vaším cílem, přátelé? Vypadat úžasně?
Ne. Přežít. Stačí přežít. O nic jiného se nemusíte starat.
Jste dnes tady, takže se vám to daří. Gratuluju.
No…
Nevím, jestli je tomuhle potřeba tleskat.
Dost vám v tom pomáhá setrvačnost, ne?
Jo. Přežít není zas tak těžké.
Tolikrát už jste měli na kahánku, ale pořád jste tady.
Mnohokrát už to bylo o fous.
A každá taková situace lidem přijde strašně vtipná.
„Ty vole, ten bus projel takhle blízko!“
„Jak dlouho jsi byl ve vodě pod tím nafukovacím lehátkem? Ty jo!“
Pořád se něčím dusíte. Jednou se mi zasekla kulička z Pachinka až v mozku.
Pachinko je něco jako pinball s malými kovovými kuličkami.
A jako malému mi došlo, že se mi ta kulička skvěle vleze do nosu.
Napadlo mě: „To bude sranda. Dám si jednu do téhle dírky,
tuhle dírku si přikryju a kuličku vystřelím na kamaráda.“
Super žertík.
Měl jsem to připravené a pak mi došlo, jaká to bude legrace,
tak jsem se nadechl.
Netuším, kam zmizela.
Byl to divný výlet na pohotovost. „Vytáhněte to!“
Děsný trapas.
„Myslí si, jak není vtipný. No řekni, co jsi provedl.“
„Vyndejte to už.“
Často je to o fous. Dostáváme rány elektrickým proudem.
Jak často vás to kope? Pořád.
Proč všichni víme, jak chutnají baterie?
Protože jsme blbí. Máme kliku, že jsme naživu.
Můj spolubydlící z výšky pil čistý líh
a přede všemi si pak zapaloval prdy.
Každý večer.
A i tenhle chlap je pořád ještě naživu.
Jo. Žije ve Phoenixu a je z něj právník.
Lidi za ním chodí o radu.
A netuší, že je to jen nervózní idiot v obleku.
Divím se, že žijeme po všem tom jídle, co v téhle zemi jíme. Ty bláho!
Užíváme si života, ale nejíme zdravě.
Jsme jediná země, která má celonárodní soutěž v pojídání hotdogů.
Soutěž v pojídání hotdogů.
Hotdog je to nejhorší, co můžete lidskému tělu dát.
Existují studie, že každý hotdog, co sníte,
vám zkrátí život o 30 minut.
Měl by se vyhlásit stav nouze.
Je to pro nás překážkou? Ani omylem.
Místo toho 4. července vysíláme v televizi soutěž,
která nám ukáže ty nejlepší a nejchytřejší z nás.
Na grilovačkách je cpeme do dětí.
„Slez z té trampolíny, típni to cigáro
a dej si ten hotdog.“
Chce to trochu úcty.
Ale 30 minut života nikoho nezajímá. Dnešní večer vám to nezkrátí.
Není to tak, že večer po hotdogu přijdete o 30 minut.
Ne, přijdete o ně až na divném a děsivém konci.
Takže každý hotdog, co sním,
mi o 30 minut zkrátí čas, kdy budu v domově důchodců čučet do zdi?
A čekat, až mě někdo cizí přebalí?
Zní to spíš tak, že hotdogy jsou superpotravina.
Hotdogy bychom měli jíst s každým jídlem.
Měli by předělat potravinovou pyramidu a nahoru dát hotdog.
Moc dobře vím, že všichni jste pod velkým tlakem.
Nechci, abyste se kvůli mně cítili zle nebo se vám ještě zhoršilo sebevědomí.
Všichni jste krásní a nádherní. Každý z vás je malý zázrak.
Vlastně je šílené, že tady vůbec jsme
a že všechen ten hvězdný prach v tom našem ohromném vesmíru
se nějak spojil a uplácal zrovna vás!
Jste zázrak, co sedí vedle dalšího zázraku. Všichni jsme zázraky.
Někdy je těžké si to uvědomit.
Třeba když se kolem půlnoci cestou domů stavíte ve večerce…
Tam se to zázraky zrovna nehemží.
Spíš je tam spousta chyb.
Ale v pohodě, taky jsou to zázraky. Jen se chovají trošku divně.
Ne, jste krásní. A všichni jste přitažliví.
Popravdě hlavně proto, že jste oblečení.
Každý tady má svůj styl a vypadá skvěle.
Za pár hodin tyhle vrstvy sloupneme…
To bude jiná. Spousta povislých podivností.
Ze zadku vám rostou chlupy, které jako by byly kouzelné.
Rostou na vás věci, co byste na člověku nečekali.
„To je svijonožec? Cože?
Copak jsem loď?“
Nerad se vidím nahý.
Vylezu třeba ze sprchy. Nikdo jiný tam není.
Zahlédnu se v zrcadle.
Okamžitě se zabalím do ručníku jako pravá dáma. Od prsou až po stehna.
Jako párek v těstíčku. S druhým ručníkem jako točenou zmrzlinou nahoře.
Bradavky jsem míval až tady.
Bývaly tady. Mám fotky ze střední. Až tady byly.
A teď jsou tady. Až tady.
Fakt byly tady a teď jsou až tady. Zrovna se jich dotýkám. Tady jsou.
Jako by daly v práci výpověď.
Ani nedaly vědět předem. Jen převrátily stůl,
ukázaly mi fakáče a zdrhly.
A pořád se ještě nezastavily.
Nikdy je nepřistihnu, ale jdou dál. Jako dva bývalí vězni v obilí.
Až mi bude 80, budu je mít v kapsách.
Je těžké mít ze sebe dobrý pocit, hlavně na sítích.
Kdykoliv otevřete telefon, vidíte skvěle vypadající lidi.
Podle nich jste nuly, protože nežijete jak oni.
Neukazují se vám tam lidi, co se neustále otužují? Tihle kreténi?
Pokud den nezačnete v šest ráno v kbelíku s ledovou vodou, tak jste nuly.
Držte hubu.
Vypadněte z mého telefonu.
Natočím video o výhodách dlouhých horkých sprch.
Ty jsou nejlepší. Přidáváte teplotu a voda je pořád víc a víc horká.
Pak tam zůstanete ještě 15 minut, načež vylezete jak mokrá nudle
a zrušíte všechny své schůzky ten den.
Není nic lepšího.
Spousta chlapů, co mi ukazuje břišáky. Mají sundané triko tam, kde se to nehodí.
Třeba ve škole nebo na zastávce.
„Chceš takovéhle břišáky?“
„Popravdě řečeno ne.“
K čemu by mi takové břišáky byly? Na nic. V životě mi nijak nepomůžou.
Tihle chlápci na mě nedělají dojem, je mi jich líto.
Vím, že jsou sami. Musí být sami.
S takovými břišáky nemůžete s nikým žít.
Vždyť jen celý den cvičíte pod konferenčním stolkem.
Zatímco se partner chce dívat na televizi. To nejde.
Ne, žijí sami v garsonce, ve dveřích mají posilovací hrazdu,
žerou akorát proteinové nápoje a serou bobky.
Ti na mě nedělají dojem. Vy jo.
Lidé, co žijí s dalšími lidmi, s rodinou. To je působivé.
Zvládnou břišáky to, co vy?
Připravit celou rodinu do školy v úterý ráno, a to zcela potmě?
Připravit každému parchantovi v domě jeho vlastní snídani?
Protože bože chraň, aby v jeden den všichni jedli jedno jídlo. To ne.
Mezitím taky nakrmit i všechna zvířata?
A pak zase uklidit to, co z nich téměř okamžitě vyleze?
Pak je všechny odvézt do školy a na konci dne, tak po 20 minutách, je vyzvednout.
A pak jim po zbytek odpoledne dělat taxikáře
a vozit je na ty blbosti, které jim stejně nejdou.
Ani náhodou. Myslíte, že břišák by seděl na židličce u zubaře,
listoval ulepeným časopisem
a čekal, až ten zubař přijde s účtem na 5 000 dolarů?
Účet na 5 000 dolarů jen proto, že si ten malý smrad přestal čistit zuby.
A vy jste věděli, že si ty zuby nečistí.
Ale přestali jste se ptát, protože jste si nechtěli kazit večery.
Už vás nebavilo být za toho zlého. Kartáček jste zkontrolovali,
byl mokrý, ale to byl jen trik.
Byl to jen trik.
Byl to podfuk.
Namočil si kartáček, zatímco seděl na záchodě a koukal na porno na mobilu.
A vy teď máte účet na 5 000 dolarů.
Ale i když je to u vás doma pěkně šílené a pekelně drahé,
tak bych radši žil se všemi těmi srdíčky, co pořád něco potřebují,
než sám se svými břišáky.
Protože vaše rodina je vám aspoň trochu vděčná.
Sice vám nepoděkují a neřeknou: „Díky, že nás držíš při životě,“
přestože přesně to děláte.
Držíte je při životě. Bez vás by byli mrtví.
Kdybych své dcery nechal 24 hodin s konzervou a otvírákem na konzervy?
Jsou mrtvé.
Mrtvé.
Nikdy vám nepoděkují, o to si musíte říct sami.
Až je uvidíte, řekněte: „Mám vám připomenout,
že beze mě byste byli mrtví.
Anebo ještě hůř, bezzubí.
Jako halloweenská dýně v prosinci.
Šli byste do školy s rozmačkaným ksichtem…
a toužili byste po smrti.
Takže není zač.“
Takže tyhle lidi na Instagramu blokuju.
Tihle lidi se mi tam nezobrazují. Mám tam jen samé pekaře.
Nic jiného. Jen pekaře.
Moc rád peču chleba. Pořád musím něco péct.
Miluju to.
Nic jiného než chleba se mi nezobrazuje. Chleba a mimina. Nic víc.
A můj oblíbenec na Instagramu? Půl metru vysoký, metr a půl široký.
Francouzský pekař. V podstatě jeden velký břišák.
Jeden máslový břišák.
A ten dělá jednu jedinou věc. Peče croissanty. Nic víc.
Dá je do trouby, upeče je, pak je vyndá a rozlomí, ještě se z nich kouří.
Pak se natáčí, jak je jí, což mě silně vzruší.
Jídlo je můj jazyk lásky. I mé rodiny.
Tak spolu komunikujeme, pomocí jídla.
Máma mi do školy každý den připravovala sendviče se salámem.
Šlo z nich poznat, jak moc mě má právě ráda.
Když jsem dostal jeden, tak nic moc.
Když jsem dostal tři, byl jsem moc hodnej.
Říkávala mi Tomík Salámík. Tolik jsem těch sendvičů spořádal.
Rodiče u mě byli zrovna na návštěvě. Mám je fakt moc rád.
Ale byli u mě dva týdny.
Žádný hotel, dva týdny. Ani se nezeptali, prostě přijeli.
Dva týdny. To už není návštěva. To je už povstání.
Můj otec je hrozný šetřílek, takže když měl datum návštěvy,
tak koukal na letenky před a po ní, a až byly dostatečně levné, tak je koupil.
Já bych jim je zaplatil.
Zaplatil bych jim letenky, hotel nebo snajpra.
Mám je hrozně moc rád. A to jako fakt.
Mít rodiče je vážně požehnání.
Ale ty jo, občas je toho fakt moc.
Máma byla dobrá. Prý: „Vůbec se neboj.
Nebudeme ti na obtíž. Budeme si dělat svoje.
Jako bychom tu vůbec nebyli. Nemusíš se o nás vůbec starat.
Jen tu s tebou chceme být.“
„No dobře.“ To určitě.
Snažil jsem se brzy ráno vplížit do kuchyně pro kafe, než to celé začne,
a oni seděli u kuchyňské linky jak dva osamělí lachtani.
Čekali tam už od čtyř od rána.
„Nevěděli jsme, kdy vstaneš.“
Pro návštěvy bohužel neexistuje aktivita, která by zabrala dostatečnou část dne.
Vezmete je na pláž: „Hele, oceán.
A teď zase zpátky domů.
Do večera zbývá ještě 12 hodin.“
Problém je, že nic nedělají a nemají zájmy.
Neluští křížovky, nehrají piklebal, neluští sudoku, vůbec nic.
Jsou to dva italští rodiče, co jen jedí.
Jedí, potom mluví o tom, co jedli včera večer,
pak o tom, co budou jíst dnes večer a jestli je čas si dát si sváču.
Jak dva mývalové v důchodu, co se mi hrabou v kuchyni.
Moje máma se pod dřezem hrabala v odpadcích a hledala zbytky.
„Na téhle kostičce je ještě maso.
Nevím, proč jsi ji vyhodil, pane Důležitej.“
Můj otec zase jedl sušenku.
Ta sušenka mu spadla, pak na ni šlápl, načež si ji sloupl z podrážky
a snědl ji!
Přímo přede mnou.
Říkal jsem: „Co to vyvádíš?“
Vypadal jako batole, které ví, že něco provedlo, ale neví co.
Povídám: „Sušenky z boty ne!
Proč se cpeš sušenkou z boty?“
A on na to: „Ale no tak, pravidlo pěti vteřin, však jsem to stihl.“
Takhle to nefunguje.
Když vám spadne sušenka do záchodu, taky ji přece nesníte.
Mám ho fakt moc rád. A ano, jde o komplikovaný vztah.
Je skvělé, když jsou vaši rodiče naživu.
Ale často se cítíte provinile.
Někdy jim neberete telefon.
A když to zvednete, jste netrpěliví, protože oni s telefonem neumí.
Řeknete jim něco nehezkého a zavěsíte. Občas se cítíte provinile.
Ale prosím, neciťte se provinile, protože hádejte co.
Oni o vás taky nemluví v superlativech.
Můj otec si určitě večer v pokoji pro hosty říkal:
„Musíme odsud vypadnout.
Pan Důležitej mi nedovolí jíst sušenky z boty.
Kdo si jako myslí, že je?
Jestli chceš, mám jednu i pro tebe.
Na dobrou noc.“
Vnímám teď rodinu v jiném světle.
Když teď mé děti vylétají z hnízda, tak budu jako mí rodiče.
Budu s nimi jen tak chtít být.
Budu chtít, aby mě moje děti měly rády a tak.
Rodina je skvělá věc. Jsem z velké rodiny.
Ale zároveň je to recept na zlomené srdce. Občas to bolí.
Tolik lásky nemůže existovat bez bolesti.
To samé lidi, co si kupují obří psy. Ty asi nikdy nepochopím.
Mají obří psy, co jsou chlupatí a plní lásky.
Těch psů je plný celý dům. Všichni si je okamžitě zamilují.
A za tři měsíce je po nich.
Takovou bolest bych nesnesl.
Potřebuju něco malého, co se bude 25 let jen třást a počůrávat.
Postupně bude přicházet o končetiny. Bude mít vykulené oči.
„Ještě žiju, Tommy.“
Kamarád si pořídil německou dogu.
Copak ses zbláznil?
Německá doga? Měli by ji rovnou prodávat s lopatou.
To bych nedal.
S dětmi je to stejné. Je jich plný dům. A než se nadějete, vylétají z hnízda.
Na prvních pět let, co jste se o ně starali, si vůbec nepamatují.
Poslední čtyři roky se od vás snaží utéct.
A vám zbývá co? Osm let mezi tím?
Stojí to vůbec za to?
Než dcera odešla, řekl jsem jí: „Tohle všechno jsem dělal pro tebe.
Nechtěl jsem tenhle dům ani žít v tomhle městě.
Ty zvířata jsem taky nechtěl.
Nemám žádné vlastní přátele. Jen rodiče tvých kamarádů.
Tohle všechno jsem udělal pro tebe a ty teď odcházíš?
To já bych měl odejít.
Klidně si to nech.
Bude mi stačit batoh, cédéčko Van Halenů a trocha trávy.
A budu žít život jako před tím, než jsem tě poznal.“
Mám je hrozně moc rád.
Je to zvláštní. Život se nedá naplánovat, ten je potřeba si prožít.
Určitou představu máte a pak přijde život.
Netušil jsem, že v téhle fázi života budu mluvit o rodině. Prostě se to stalo.
Už mě nebavilo jíst pizzu sám.
Tak to bylo. Sám jsem jedl pizzu: „Začíná to být depka.“
Sám jsem jedl pizzu, zahlédl jsem hezkou holku
a zeptal se jí: „Nedáš si se mnou pizzu?“
A ona: „Jo, většinou jím pizzu sama.“
„Já taky, tak ji jezme spolu.“
„Tak jo.“
O pět let později jsme na letišti u bezpečnostní kontroly
s nahatým batoletem a přepravkou na kočku
a v šest ráno kopeme do kočárku a potíme se u toho jako prasata.
A náš život byl u konce. Šmytec.
Jen proto, že jsem nemohl jíst pizzu sám.
Nevím, co máte udělat se životem vy.
Fakt nevím. Mít děti, nebo ne? Vzít se, nebo ne?
Ale mně to stálo za to. Opravdu.
Protože vím, že až přijde konec, tak někdo zvedne ten telefon.
Až přijde konec, tak tam bude někdo,
kdo zvedne telefon, až zavolá policie
a řekne, že už zase v obchoďáku plavu ve fontánce.
„Přijeďte. Ne, užívá si to, žádný spěch.
Tentokrát má kalhoty. Fakt si to užívá.
Děcka po něm házejí mince, ale jemu je to fuk.
Možná ukradl PlayStation. Pak to spolu pořešíme.“
Všichni ale odejdeme stejně. Ať si zvolíte cokoliv, konec je jen jeden.
Pokud jste mladí a vidíte někoho starého, nenapadne vás, že vás to taky čeká.
Stáří? To vás přece nečeká.
Jako byste se dívali na sekvoj nebo jednorožce.
Ale než se nadějete, taky vás to čeká.
A pokud si vy staří říkáte: „Taky vypadám jako tamti mladí.“
Nevypadáte.
Je to klišé, ale stává se ze mě můj otec, i když jsem to neplánoval.
Tuhle jsem si koupil balení tří silikonových sprejů.
Ani nevím, co to je.
Nevím, na co se to používá, ale bylo to v akci, tak jsem to koupil.
Úplně jako můj otec.
A teď zcela bezdůvodně jeden daruju pošťákovi.
Úplně jako můj otec.
Všichni si myslíme, že jsme mladí, silní a zdraví. I vy.
Ale než se nadějete, budete čekat na odlet na letišti
a pochvalovat si svůj cestovní polštář.
A zničehonic začnete cvičit jak staří lidi.
Třeba nějak takhle.
Budou z nás staří lidi, co najednou začnou hrozně kašlat.
Nic nejí, nic nepijou a najednou přijde záchvat kašle.
Zfialoví a vykulí oči.
A pak přestanou a vesele pokračují v rozhovoru.
„Nepořešíme to, co se stalo?
Před chviličkou bylo málem po tobě.
Ne? Tak ne. Tak pokračuj v tisíckrát omílané historce. Super.“
V dnešní době je ale těžké být starý.
Do důchodu už nemůžete.
Věk odchodu do důchodu narůstá. To je vůči starým lidem nehezké.
A ani vůči mladým lidem, kteří s těmi starými musí pracovat.
Vážně chcete 80letého pilota? Fakt?
„Tak a letíme do Daytonu. Teda Denveru. Víte, co myslím.
Jsem unavený.
Měl jsem jít do důchodu, ale oni mě nenechají.
Moje smrt se blíží a ta vaše taky!“
Když nutíme staré lidi pracovat, měli bychom je půjčovat těm,
co chtějí jezdit ve vyhrazeném pruhu.
Poldům řeknete, že s vámi jedou do práce. Tam je vysadíte
a někdo další je odveze zpět.
„Už tam budeme?“
„Už jsme tam byli.“ „Vážně?
Zapomněl jsem si sníst oběd.“
Půjčte je lidem, co dělají strašidelné projížďky, stačí je vysadit kolem trasy.
Nechci se starým lidem vysmívat. Taky chci, abychom jednou byli staří.
Bylo by to požehnání. Pořád bych ještě vystupoval.
Přijel bych k vám do domova vyprávět vtipy.
A vy byste místo smíchu jen mrkali a prděli.
Chci se dožít věku, kdy se bezdůvodně začnu oblíkat jako námořní kapitán.
Znáte je?
Nemají loď, nežijí u oceánu, ale vypadají jako animovaná postavička kapitána.
Mají námořnickou čepici, prostě vše. A my na tu hru musíme přistoupit.
Doufám, že si užijete zbytek roku. Přál bych vám to.
I když nemyslím, že to bude bombastický rok.
Spíš to bude dost otrava.
Měli byste vypnout zprávy, ale to je pořád těžší a těžší.
Máme v kapse hloupé telefony, a kdykoliv je otevřeme…
Hned na vás řve nějaký kretén. „Potřeboval jsem jen najít kavárnu.“
Telefony jsou děsivé.
Synovci jsem tuhle musel popsat, co je to nukleární armagedon.
Jo. Díky moc, TikToku.
Kluk netušil, co to je. Mimochodem, je mu 17 let.
Napadlo mě: „Mít špatné známky má i své výhody. To se máš.“
Prý má víc číst. Přitom do minulého týdne byl šťastný.
Tak jsem mu řekl něco jako: „Hele, jednoho dne všichni umřeme.
A existuje způsob, jak můžem všichni umřít ve stejný den.“
Takže klídek. I přílišné vědění má své břímě. Můžete toho vědět až moc.
Jen proto, že se to na nás valí, neznamená, že to potřebujete.
Ano, můžete zemřít po jaderném útoku. Nebo po útoku veverky.
To jsem viděl na YouTube. Hrozivá smrt.
Vyškrábou vám oči a nacpou do vás oříšky.
Takže toho můžete vědět až moc.
Když vám někdo dá sušenku, nepřemýšlíte o tom, co v ní je.
Nemyslíte na všechno to máslo, tuk, cukr a sůl, co v ní je.
Vyrobily ji něčí ruce. Něčí ruce!
Jako by to bylo pozitivum. „Ručně vyráběná sušenka.“
Na to nemyslete. Dostanete sušenku? „Díky!“
Chcete znát politické názory svých přátel?
Pokud chcete mít přátele, tak ne.
Na to se neptejte. Můžete toho vědět až moc.
Budu upřímný. Nezajímá mě, jaký má moje žena názor na většinu věcí.
Skoro nikdy.
A to jsme už 24 let šťastně svoji.
Víte proč? Neklademe blbé otázky.
„Jsi šťastná? Neměl bych na sobě něco změnit?“
Takové otázky neklademe.
Chcete být šťastně ženatí? Tak držte hubu a krok.
Párová terapie? Přeskočilo vám?
Platit někomu cizímu, aby se hrabal ve starých hádkách? Ne!
Každý večer říkám manželce: „Ty jsi troska, já jsem troska.
Pustíme si seriál.“
Popravdě řečeno mě teď nemá moc ráda.
Už asi dva měsíce. Netuším proč.
A nikdy to nezjistím.
Však ono ji to přejde.
Dvacet čtyři let. Zapomene. Přejde ji to.
Miluju ji. Máme dobrý vztah.
Nerozvedli jsme se kvůli našim zvířatům, takže to zvládnem.
Když jsme se brali, říkám: „Chci s tebou založit rodinu. Ale zvířata nepotřebuju.“
A ona řekla: „Já taky ne.“ Lhala mi přímo do očí.
Žena si s dcerami snad každý týden pořídila nové zvířátko.
Doma mám takovou divnou verzi Noemovy archy.
Ptáci, ryby, plazi.
Máme ještěra, který se obvykle dožívá 50 let.
A moc dobře to ví.
Poflakuje se na větvi a kouká se na mě.
„Oba víme, kdo ten závod vyhraje.“
Máme dva šílené psy. Mopslíka Franka, s tím je hrozná prča.
Jako bychom žili s mimozemšťanem.
Chrápe při jídle.
Co to má bejt?
Stojí u misky, žvýká a polyká, je vzhůru.
Má zavřené oči, chrápe, spí.
Na díkůvzdání jsem po naporcování krocana šoupl s prkýnkem
a všechna ta šťáva z něj začala stékat
přímo našemu mopslíkovi na obličej.
Tehdy jsem prvně viděl psa se smát.
Půlku dne bys nesmírně šťastný. Druhou půlku dne byl nešťastný,
protože cítil krocana, ale nevěděl odkud.
A pak máme obrovského černého labradora, co má hovna jako člověk.
To jsem v životě neviděl.
A já to musím sbírat a nosit domů, jako bych nosil dříví do krbu.
A pak máme kocoura, tedy spíš šíleného sériového vraha,
který nezabíjí z hladu, ale pro zábavu.
Roztrhá svou oběť na kusy a pak ji odhodí.
„Tady máš ptáka bez hlavy.“
„Proč to děláš?“
A on na mě vrhne pohled: „Proč se jako ptáš?
Dám ti dárek a ty na mě takhle?“
Do prádelny nám nosí živé krysy.
Živé! Jde na zahradu, tam chytí krysu pod krkem a přitáhne ji,
jako by nám dlužila peníze.
Se ženou se ne vždycky máme rádi.
Ale teď jsme dvojka, co loví krysy. Tak trávíme volný čas.
Mně to jde s časopisem. Zahnat krysu do kouta není problém.
Pak se na sebe já, má žena a ta krysa díváme a někdo musí udělat první krok.
Někdo tu krysu musí chytit za zadek a vyhodit ji ven.
A upřímně řečeno, já to dělat nebudu.
Já zvířata nechtěl. Nebudu sahat na agresivní krysu.
Docela umím předstírat, že se fakt snažím.
„Ta je ale rychlá.“
Pak mé ženě dojde trpělivost, tak tu krysu chytne a řekne: „Posero.“
A odnese ji ven.
A upřímně řečeno, proto ji občas nemám rád.
Co to má bejt?
Teď si ještě musím vsugerovat, že jsem si nevzal špinavého krysaře.
Láska mého života je teď celá zamatlaná od krysy.
„Nechceš si to rozdat? No, tak to ti možná upeču sušenku.“
Díky, že jste přišli. Byli jste skvělí.
NAPSAL A VYSTUPOVAL TOM PAPA
Díky moc.
Opatrujte se.
Uvidíme se zase příště.
Překlad titulků: Lukáš Gurník