Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mine damer og herrer, byd velkommen til Tom Papa!
Wow.
Se lige jer.
DC, mange tak, fordi I er her.
Det er skønt.
Jeg elsker byen. Her er sjovt.
Det bliver sjovere år efter år.
Jeg er glad for at være her. Der har været ændringer hjemme hos mig.
Vi satte min sidste datter af, mit sidste barn, min yngste,
ved college. De er alle flyttet nu,
og ingen fortæller dig, hvor hårdt det bliver
at lade, som om du er trist.
Ikke én tåre.
Jeg troede, jeg ville græde. Jeg har det skidt med det.
Men jeg er vist lykkeligere end nogensinde.
Og det er okay.
Vi gjorde det hele.
Jeg elsker hende højt. Jeg elsker dem begge.
Men det var en god rejse. Den er slut.
De ønsker, jeg er glad.
Du vil ikke tro, din far er derhjemme på dit tomme værelse og tuder.
Du vil tro, han er okay og mikrodoserer og ser Rick and Morty alene.
Det gør jeg.
Ja.
Jeg har nemlig frihed nu. Det havde jeg aldrig før.
Jeg ved ikke, om I var sådan, men da jeg var barn,
skulle jeg bo hos mine forældre.
Og jeg måtte ikke drikke eller ryge, fordi de altid var der.
Da jeg kom væk fra dem, stiftede jeg egen familie.
Ingen fortæller dig, når du får børn, at dine børn bliver dine nye forældre.
Og du kan ikke drikke eller ryge ting,
fordi de altid er der. Og de kan ikke holde på en hemmelighed.
Men for første gang er de alle væk, og jeg gør alle de ting.
Jeg kan drikke martinier midt på eftermiddagen.
Ja.
Ingen ringer ud af det blå og beder om et lift hjem fra karate.
I mange år kørte jeg meget tvivlsomt klokken 16 om eftermiddagen.
"Jeg henter dem."
Jeg har ikke engang tøj på derhjemme.
Hvad er pointen? Min kone går på arbejde, bukser af.
Hundene er så glade og tænker: "Du er en af os nu."
Jeg ruller i baghaven, og min hund kigger på mig.
"Gnid din røv på træet. Det er skønt."
Og hun har ret. Det er det.
Det er et særligt træ.
Men jeg må være helt ærlig.
Det dræbte os næsten.
At opdrage børn er ikke for sjov.
Hvis du ikke har børn, er folk meget kåde over for dig.
"Hvornår gør du det? Du burde få børn. Hvornår?"
Nej, tænk meget grundigt over, hvorvidt du skal have børn.
I skulle have set mig før det eksperiment.
Jeg var slank og havde langt krøllet hår.
Og jeg kunne se.
Jeg havde en ørns øjne, nu har jeg en krabbes øjne.
Min kone og jeg er hylstre, skrøbelige hylstre af det, vi var.
Nogle dage står vi i køkkenet.
Hun siger: "Vi kan lave noget lige her. Ingen vil vide det."
Jeg siger: "Ja, det kunne vi."
"Eller vi kunne lægge os på det kolde gulv i lidt tid og lukke øjnene.
Her er rart hernede.
Vi dør ikke. Vi hviler os bare."
Jeg kan ikke se noget længere. Ikke hele tiden.
Kun når jeg kører om aftenen, og der er andre biler.
Der kommer meget imod mig. Det er som fyrværkeri derude.
"Jeg sigter vel efter den mørke del i midten."
Jeg tror, at skraldespande er mennesker.
"Hvorfor er alle ude i aften?"
"Det er de ikke. Det er bare genbrugsdag."
Man må bare tilpasse sig. Jeg bruger kantstenene nu.
Derfor er de der. Jeg bumper mig tilbage til huset.
Men det er skønt.
Jeg kan være den person, jeg var før alt det her.
Som far skal du lade, som om du er Superman.
Dine børn søger beskyttelse, og du har ikke nye evner.
De smed dig ud af hospitalet. "Lykke til." Ingen instruktioner.
Og jeg var ikke Superman.
Nu hvor de er ældre, kan jeg sige, jeg bare er en fyr.
Og nu ved de, det er heldigt, de er i live.
Som ung far havde jeg lyst til at græde, men det kan du ikke.
Mine børn skal ikke komme hjem og se mig græde ved køkkenbordet.
"Far, hvad er der galt?"
"Alt!
Jeg kan ikke finde ud af det.
Jeg har ingen penge. Har I penge?
Jeg så et fødselsdagskort, I skal ikke lyve."
Du kan ikke være ærlig, når de er små.
"Far, findes monstre virkelig?"
"Det ved jeg ikke. Sikkert.
Jeg føler det af og til. Gør du ikke?
Nogle gange hører jeg dem. Hvad er det på loftet?"
Det kan du ikke sige. Til morgenmaden siger du:
"Du er i live! Jeg troede ikke, du ville overleve.
Jeg hørte nogen tygge, og at den tyggede dig."
Nu kan jeg være ærlig. Jeg hader mørke. Det siger jeg til dem.
Jeg kan ikke lide mørket.
Det kan ingen vist. Ingen kan lide mørket. Det er skræmmende.
I vores bryggers er der en dør på en fjeder.
Det er ved garagen, hvor vi opbevarer ting.
Og døren lukker automatisk, når du går derind.
Men kontakten er på modsatte væg i nogle hylder.
Og der er for langt derhen.
Du kan ikke…
Du kan ikke holde den åben med foden, så du skal nå.
Nogle gange er det en påskekurv eller…
Den lukker, og det er mørkt.
Det, der har jagtet mig hele livet, siger: "Fik dig!"
Det kunne jeg ikke indrømme.
Jeg puttede de her to smukke engle.
"Godnat, piger. Vi ses i morgen tidlig."
"Godnat, far. Må lyset være tændt? Det er skræmmende i mørket."
"Nej.
Der er altså intet at være bange for.
Vi ses i morgen tidlig."
Jeg løber ind på mit værelse og tænder alt.
Jeg vidste, mørket var skræmmende.
Jeg kunne høre deres klynken fra værelset.
I timevis.
Jeg tog en DNA-test, før de flyttede.
Jeg kan varmt anbefale det.
Det er lidt skummelt at give dit DNA til en virksomhed.
De vil ikke gøre noget godt med det.
De vil helt sikkert klone os i fremtiden.
Og hvad så? Vi er døde. Det er spændende.
At vi kæmper mod robotter i fremtiden. Det er spændende.
Seks af jer løber gennem en mark uden kønsorganer.
Langt hår, som I aldrig havde.
Lærer karate og spiser egernkød. Det er spændende!
Men på kort sigt
ser du din familiearv,
det forventede jeg, men du finder ud af dine familiehemmeligheder.
Det forventede jeg ikke. Det er spændende.
Alle hemmeligheder kommer ud, når DNA'et er der. Det kan ikke skjules.
DNA er som den fulde onkel, der kommer til jul for første gang.
Han siger: "Vent lidt. Tror du, han er din rigtige far?
Jeg har noget af en historie!"
I min familie vidste vi, vi for det meste var italienere
og lidt tysk, som vi ikke taler om.
Vi var mest italienere, lidt tysk og list fransk.
En smule fransk.
Jeg spurgte min mor: "Hvad er det med fransk?"
Hun sagde: "Hemmeligheden er ude! Din mormor var en luder."
"Vent, hvad kaldte du bedste?"
"Jep, hun var en luder. Hun pløjede igennem hele Europa.
Derfor har du sære øjenbryn, og din onkel er bøsse."
Sådan fungerer det vist ikke.
Ikke flere hemmeligheder.
DNA og sociale medier. Jeg turnerer i hele landet.
Folk laver research og dukker indimellem op.
"Vi er vist i familie."
Jeg ringer til min mor. "Hvem er Holly?" "Hvad ved du?"
"En midaldrende kvinde i Tampa vil gerne med til thanksgiving.
Og hun ligner far en hel del!"
"Pis. Hun fandt os."
Familier havde hemmeligheder i mange år. Lange, dybe hemmeligheder.
Det, der gjorde dem forlegne foran naboen,
ting, de ikke forstod, som gjorde dem utilpas,
det løj de om eller smed det på loftet.
Bare smid det på loftet. Uønsket baby? Op på loftet.
Ikke-diagnosticeret ADHD? Få hende op på loftet.
"Stammer din dreng?" "Hvilken dreng?" Op på loftet med ham.
I hele USA kigger børn ud af loftsvinduerne.
"Hvor skal alle hen?"
"Jeg vil også have en rygsæk!"
Så trist.
Som barn, hvis du anede, der var en familiehemmelighed,
og du spurgte dine forældre, så ville de lyve.
"Hvilken mand bor i garagen?"
"Hvilken mand?"
"Der har været en mand i noget tid."
"Der er ingen mand."
"Jo." "Hold kæft!"
En skøn tid at være forælder i. Kan I se det for jer?
Du kunne bede dine børn holde kæft direkte til dem.
Ingen lange samtaler.
Ingen forklaringer.
Bare "hold kæft!"
Det ville have været så meget nemmere.
"Hvorfor er solen varm?"
"Ingen idé. Kan du ikke bare holde kæft?"
"Det var ikke rimeligt."
Endnu nemmere at være far dengang. Du blev ikke set som en forælder.
Du skulle dukke op og slå alle engang imellem.
Min far lod, som om vi var fremmede, der brød ind i tv-stuen.
"Hvor kom de børn dog fra? Få dem ud herfra!"
Min mor sagde: "Lad jeres far være. Han slider."
"Vi legede bare." "Nu holder I bare jeres kæft."
Det var en anden tid.
En onkel gad det ikke mere.
Han rejste sig under aftensmaden og gik ud ad døren.
Og kom ikke tilbage. Han efterlod min tante og fætre.
Og gik bare. Vi spurgte: "Hvor er onkel Bob?"
Og de løj os op i ansigtet. De sagde, han tog til Sibirien.
Han var ikke i Sibirien.
Han tog til sin kærestes lejlighed i den samme by
og boede der i to år.
I samme by.
Vi så ham af og til.
Vi stod i supermarkedet. "Er det onkel Bob?"
"Nej, det røvhul er i Sibirien."
"Det ligner onkel Bob." "Det ligner, du skal holde kæft."
En dag gik han ind igen, satte sig ned og spiste videre.
Som om intet var sket. Vi sagde: "Hvordan var Sibirien?"
"Det hed hun ikke."
Det går bedre nu.
Sandheden er ude, og tingene er bedre nu.
Vi hjælper folk og smider ikke ting på loftet længere.
Vi tænker på mental sundhed og hjælper hinanden.
Det er rarere nu. Alle går i terapi.
Hvis du har brug for at tale nogen, og du går i terapi… Godt for dig.
Jeg tager ikke afsted, men godt for dig!
Jeg er i udu. Meget skal fikses. Men jeg har det sjovt.
Og hvis jeg går i terapi, sætter de en stopper for det.
Jeg ved, hvad det er. Jeg spiser og drikker for meget.
"Vil du ikke vide hvorfor?"
Jeg ved hvorfor.
Liver er hårdt, og det er sjovt at gøre.
Alle har ting, de kæmper med.
Alle her har et eller andet. Jeg stjæler stadig.
I bør også prøve det. Det er sjovt.
Som barn stjal man. Jeg blev aldrig taget i det, og jeg er stadig i gang.
Ja, jeg er ubesejret.
Ikke store ting. Små ting såsom tandtråd og slik. Den slags.
Som vi ikke bør betale for i første omgang.
Ikke sandt? Kuglepenne? Dem gider jeg ikke betale for.
Du får ikke penge for dem. Jeg stjæler kuglepenne.
CVS, Walgreens…
Hvis vi hang ud, ville jeg stjæle din kuglepen.
Det er rigtig sjovt.
Når du er voksen, går de ikke efter dig.
En 16-årig manager i en CVS ser dig stikke en slikkepind i lommen.
"Det pis har jeg ikke tid til!"
"Skal jeg pudse politiet på min rektor? Latterligt."
Jo ældre jeg bliver, jo mere vil jeg stjæle.
Når jeg er 80, vil jeg ikke lave andet.
Jeg vågner om morgenen, drikker kaffe, går til Best Buy og plyndrer dem.
"Han er tilbage. Hvad tog han nu? Vist en PlayStation."
"Skal vi tage den?" "Nej, følg ham til hans bil.
"Han falder i søvn, før han tænder den."
Det er bedre at hjælpe børnene nu. Det er en god ting.
Når børnene har problemer, hjælper gode lærere dem.
Da jeg var barn, havde vi ikke gode lærere.
De var helt væk.
De kaldte mig bare hyper. Det sagde de til mine forældre.
Til hvert forældremøde. "Han er hyper."
"Han taler konstant og får venner i timen."
Det skal vi stoppe med det samme.
De kom, rettede på deres parykker,
tog et shot Jack Daniel's og kastede ting på os.
De kastede altid ting på os. Viskelædere, kridt…
Min bedste ven blev ramt af en ordbog. Ja, direkte i hovedet.
Vi behøvede ikke Adderall. Vi var fokuserede.
Vores liv afhang af det.
Vores spansklærer mødte ind med så grumme tømmermænd,
at der var 50 % chance for, hendes bryster tittede frem.
Vi var fokuserede.
Muy bien!
Hvis du vælger terapi, så er det en evighedsting.
For vi kan ikke fikses.
En ven har aldrig sagt: "Sidste dag i terapi. Jeg har det bedre."
Sådan fungerer det ikke.
Vi er fysiske væsner.
Vi ændrer os konstant, udvikler os og forfalder.
Det påvirker dig fysisk og dine følelser, minut til minut, sekund til sekund.
Du kan ikke være for fokuseret på dig selv. Vi er et projekt.
Af og til tænker jeg, hele min sindstilstand
afhænger totalt af, hvad jeg spiste den dag.
Har I haft sådan en dag?
"Cool Ranch Doritos? Det er længe siden."
En halv time senere tænker jeg: "Jeg vil dræbe mig selv."
"Hvorfor har jeg varme øjne? Sært."
Ændrer sig konstant. Jeg kender jer ikke, men jeg ved,
I er lidt anderledes nu, end I var i starten af showet.
Ikke? Hashen er ved at aftage.
Alkoholen tager effekt.
Nogle af jer fik ikke spist og er gnavne.
Nogle spiste for meget og har luft i maven og irriterer naboen.
Nogle af jer sidder fast og skal tisse.
Du skulle altså have tisset.
Vi skal ikke altid være glade.
Føl dig ikke unormal, fordi du ikke altid er glad.
Det er en løgn. Noget, sociale medier har skabt.
Vi skal ikke altid være glade.
Glæde er midlertidigt, som med kokain.
Ingen er glade hele tiden.
Klovne er altid glade, og de skræmmer alle.
De har et permanent smil.
De dræber ting om natten og tænker på det om dagen.
Vi skal ikke altid være glade.
Det er helt heroppe. Munter, du burde være munter.
Men det er hernede. At være munter er lige hernede.
Og deprimeret er lige under.
Lige der.
Så tæt på munter, og hele dagen lang…
Komik fandtes ikke, hvis vi altid var glade. Så var vi her ikke.
I kommer, vi griner et par timer.
Når det er slut, tilbage til Lorteby!
Ja! Det kaldte jeg jeres liv. Lorteby.
Jeg bor der også.
Vi skal ikke være glade altid.
Tænk på malerierne på museerne
af alle de store mennesker, der kom før os.
Dronning Elizabeth, Jeanne d'Arc, Washington, Jesus.
Ikke ét smil. Har I lagt mærke til det?
Ingen smiler.
Der findes ingen malerier af Lincoln og vennerne…
Ét berømt smil, Mona Lisa, og det er et lortesmil.
Sådan smiler du til nogen, når de går ind i elevatoren i sidste øjeblik.
"Kunne ikke vente? Okay.
Nu trykker du på alle knapper. Godt, du er her."
Nogle gange har du brug for perspektiv, så du ved, du klarer dig fint.
Jeg går på lortebarer. Gør I det? Der er en i samtlige byer.
Gør det.
I kender den bar, jeg taler om.
Den er underlig, ingen vinduer. Der er et koøje på døren.
Ingen går ind eller ud. Der er polstring på døren af en eller anden årsag.
Gå derind midt på eftermiddagen.
Køb drinks til den 80-årige mand, der sidder i den elendige bar
under de mest triste julelys nogensinde.
De har hængt der siden 1937.
Køb nogle drinks til ham. Ingen kender ham.
De kalder ham Skipper Skræk, men ingen kan hans navn.
Hør hans historier.
Han kæmpede i alle krige, mistede penge i alle recessioner,
har alle kønssygdomme, der findes.
Efter en time træder du ud i lyset og tænker: "Jeg kan gøre det her."
"Jeg skal nok klare den."
Det er svært at have det godt. Jeg har det ikke så godt lige nu.
Jer? Jeg morer mig, men har det ikke godt.
Har I det godt? Nej. I føler jer tykke. Det gør vi alle.
Ja. Ikke tykke, hævede. Helt sikkert hævede.
Vi kan tisse det ud, tror I ikke?
Det kan vi. Det er bare vandvægt.
Vand blandet med kyllingefingre og makaroni og ost-bidder og is,
som vi spiser stående i køkkenet, når familien sover.
Jeg skal ikke kalde jer tykke. I ved, hvad der er galt med jer.
Måske er I ikke tykke, men noget kan I ikke lide ved jer selv.
Jeg ved ikke, hvad det er, men I tænker på det lige nu.
Måske har du sære deller.
En misformet brystvorte. Dem har jeg set mange af.
Der vandrer væk til højre uden grund.
Alle kigger den vej, og hun går hele tiden derover.
Der er mange fødder derude. Det er fodsæson derude.
Jeg ser dem i lufthavnen. Mange slemme fødder derude.
Mange midaldrende kvinder udvikler sig for øjnene af os
og får ekstra tæer i realtid.
Har I set det? Ved siden af storetåen stikker noget ud af siden.
Den er vel nyttig derhjemme til at rive bladene sammen,
svare på e-mails og tale i telefon på samme tid.
Men du er ude blandt folk. Hvad med nogle sokker?
Vi torturerer os selv. Vores hjernes hovedmål er
at indsamle fornærmelser, der er sagt mod os, opbevare dem,
og afspille dem igen og igen, indtil vi er døde.
Og selv da stopper det nok ikke.
Jeg kigger på mig selv i kisten og siger: "Jeg er klam. Se mig lige.
Hvorfor har jeg træningsdragt på? Den havde jeg aldrig på.
Tænk, jeg er død og stadig ser svedig ud. Jeg er den værste."
Og de fleste fornærmelser, det her lave selvværd, man føler,
det stammer fra gamle fornærmelser. Det er ikke nyligt.
Så længe holder din hjerne fast i det. Ingen fornærmer dig som voksen.
Hvornår kom nogen hen i supermarkedet og sagde: "Fed gang, flæskefjæs"?
De står bag dig ved kassen. "Du ser fattig ud."
"Jeg køber ind til min familie."
Det skete, da du var lille og skulle i skole og var spændt.
"Vi ses. Jeg skal i børnehave."
Du gik ind i skolen og var spændt, og de andre børn kom hen.
"Du lugter af skinke."
"Hvorfor siger du det? Jeg vil tegne og få venner."
Tredive år senere går du i dit hus.
"Jeg bliver ikke forfremmet. Alle ved, jeg lugter af skinke."
"De forfremmer Donna. Alle elsker Donna. Hun lugter af småkager."
Det er kun vores hjerner. Andre dyr har ikke det problem.
Din hund har ikke lavt selvværd.
Din hund kalder ikke sig selv skrald, selv når han spiser af skraldet.
Han sidder ikke på sofaen og kritiserer sig selv.
"Hvad er der galt med mig?
Jeg må virkelig tage mig sammen.
Jeg fortalte alle nytårsaften: Ikke mere skrald'.
Jeg sagde det i et rum fyldt med mennesker.
De lod døren stå lidt åben. Jeg mistede helt besindelsen.
Jeg kan ikke gå en tur, når jeg ser sådan ud."
Din hund spiser skrald, sidder på sofaen. "Tak. Jeg ser, hvad du gjorde for mig.
Tak. Jeg elsker også dig. Jeg spiste det hele.
Jeg spiste endda posen. Nemlig.
Det gjorde jeg. Ved du hvorfor? For jeg er en god dreng.
Ja, jeg er. Jeg er en god…
Undskyld.
Åh gud, jeg kastede den op. Beklager.
Gør du det rent? Næ nej. Det spiser jeg også."
"Det, du gør for mig, gør jeg for dig."
"Der sidder vist en avocadosten fast i min røv."
"Vi ordner det på onsdag, når du kommer for sent på arbejde."
Vær mere som din hund.
Vær mod dig selv, som din hund er mod sig selv.
Giv dig selv et pusterum. Vær ikke så hård ved dig selv.
Hvad er målet, venner? At se fantastisk ud?
Nej, det er at holde sig i live. Det er alt, du skal gøre.
Og I er her i aften, så det lykkedes. Tillykke.
Altså, jeg ved ikke, om det fortjener bifald.
Det er momentum nu, ikke sandt?
Det er ikke så svært at holde sig i live.
Du har været tæt på at dø ofte i dit liv, og du er her stadig.
Man er tæt på konstant.
Og når det er tæt på, synes alle andre, det er skægt.
"Den bus var så tæt på!"
"Hvor længe var du under flåden til poolfesten? Du godeste!"
Man får altid ting galt i halsen.
En gang sad en Pachinko-kugle fast i min hjerne.
Pachinko er som en flippermaskine, men med små kuglelejer.
Som barn indså jeg, at kuglelejet passede perfekt i min næse.
Jeg tænkte: "Det bliver så skægt. Jeg putter en i næseboret.
Så lukker jeg det næsebor og skyder den mod min vens ansigt."
God joke. Det hele var forberedt. Så tænkte jeg over, hvor morsomt det var,
og jeg inhalerede.
Jeg ved ikke, hvor den blev af.
Det var en underlig tur på skadestuen. "Få den ud!" Det var pinligt.
"Han tror, han er sjov. Sig så, hvad du gjorde."
"Bare få den ud."
Det er ofte tæt på. Vi får altid elektrisk stød.
Hvor ofte har I… Overalt man kommer hen.
Hvorfor ved vi alle, hvad batterier smager af?
Fordi vi er dumme, og vi er heldige, vi er her.
Jeg havde en bofælle i college. Han drak ren alkohol,
og han tændte sine prutter foran alle.
Hver aften.
Selv den fyr er stadig i live.
Ja. Han er advokat i Phoenix.
Folk går til ham med deres problemer.
De aner ikke, han er en nervøs hjernestamme i jakkesæt.
Tænk, vi er i live, selvom vi spiser maden her i landet. Du milde!
Vi hygger os, men vi spiser skidt.
Som det eneste land har vi en national hotdog-spisekonkurrence.
En hotdog-spisekonkurrence.
En hotdog er det værste, man kan putte i menneskekroppen.
De har undersøgt, at hver hotdog, du spiser,
tager 30 minutter af dit liv.
Det bør være en national nødsituation.
Stopper det os? Fandeme nej!
I stedet holder vi en konkurrence, der sendes på ESPN den 4. juli
for at fremvise de bedste og dygtigste af os.
Vi giver dem til vores børn til grillfester.
"Kom ned fra trampolinen, sluk din cigaret, og spis den hotdog."
Vis lidt respekt.
Men hvad så? Et 30 minutter kortere liv. Den tid forsvinder jo ikke i aften.
Du spiser ikke en hotdog i dag og mister minutterne i aften.
Nej, det er til sidst, når det er skræmmende.
Så for hver hotdog, jeg spiser,
er der 30 minutter mindre tid, hvor jeg stirrer ind i en væg på et plejehjem?
Og venter på, en fremmed skifter min ble.
Det lyder, som om hotdogs er en supermad.
Vi bør spise hotdogs til hvert måltid.
De burde lave madpyramiden om og putte en hotdog øverst.
Jeg ved, der er pres. Der er altid et stort pres.
Hav det ikke skidt med jer selv. Jeg vil ikke forstærke jeres lave selvværd.
I er alle smukke. Virkelig. I er mirakler.
Det er vanvittigt, at vi overhovedet er her.
At alt stjernestøvet i det her enorme, skøre univers
kom sammen og skabte dig!
Du er et mirakel, og din sidemand er et mirakel.
Det er vi alle.
Det kan være svært at tænke det.
Når man stopper ved 7-Eleven ved midnatstid på vej hjem…
Det vrimler ikke ligefrem med mirakler.
Det ligner mange fejl.
Det er okay. De er også mirakler. De træffer bare dumme valg.
Nej, I er alle smukke. Jeg er tiltrukket af jer alle.
Fordi I har tøj på. Lad os være ærlige.
Alle har deres egen stil og ser godt ud.
Om nogle timer skræller vi lagene af…
Det er noget helt andet. Mange hængende ting.
Sære Hans og bønnestagen-hår kommer ud af din røv.
Der gror ting på din krop, du ikke troede var muligt.
"Er det en rankefod? Hvad er jeg? Er jeg en båd?"
Jeg hader at se mig selv nøgen.
Jeg kommer ud af bruseren og er alene derude.
Jeg kigger i spejlet.
Jeg tager straks håndklæde for, som en fin dame, fra bryster til lår.
Som en pølse i svøb med et softice-håndklæde på toppen.
Mine brystvorter sad heroppe.
Jeg så et billede af mig i gymnasiet. De sad her.
De sidder her nu. Hernede.
De sad her. Nu er de nede… Jeg rører ved dem. De er her.
De sagde op og skred fra jobbet.
Ingen to ugers varsel.
De væltede skrivebordet, gav mig fingeren og løb afsted.
Og de er stadig på farten.
Jeg fanger dem ikke, men de bevæger sig. Som to fanger på en hvedemark.
Når jeg er 80, er de i mine lommer.
Det er svært med godt selvværd med sociale medier.
Når du åbner din mobil, er der folk, der ser godt ud.
De kalder dig en taber, fordi du ikke lever, som de gør.
Du ser en masse kold dukkert-folk online.
De røvhuller.
Du er en taber, hvis du ikke får en spand isvand i hovedet klokken seks.
Hold da kæft.
Skrub væk fra min mobil.
Jeg laver en video om fordelene ved et langt varmt brusebad.
Det er en sikker vinder, hvor det bliver varmere og varmere,
og du bliver der 15 minutter ekstra, og du kommer ud som en våd nudel
og aflyser alle dine aftaler den dag.
Det er en vinder.
Fyrene viser mig deres mavemuskler. De har trøjen af, når den bør være på.
Ved en skole eller busstoppested.
"Vil du have sådan nogle mavemuskler?" "Nej, for at være ærlig."
Hvad skal jeg gøre med dem? Intet. De vil slet ikke hjælpe mit liv.
De fyre imponerer mig ikke. Jeg har ondt af dem.
Jeg ved, de er alene. Det må de være.
Du kan ikke leve med en, der har sådan en mave.
De laver mavebøjninger under kaffebordet konstant.
Når de ser deres tv-show. Det kan ingen holde ud.
Nej, de bor alene i en etværelseslejlighed med en pull-up-bar,
de drikker proteinshakes og skider som en ged.
De imponerer mig ikke, det gør I.
Folk, der bor som en familie. Det er imponerende.
Kan mavemuskler det, I kan?
Gøre hele familien klar til skole en tirsdag morgen i mørket?
Lave individuel morgenmad til alle krævende svin i huset?
Gud forbyde, de spiser det samme den samme dag. Det gør de aldrig.
Og du fodrer alle dyrene på samme tid?
Og du fjerner straks det, der kommer ud i den anden ende?
Og afleverer dem i skolen.
Og henter dem sidst på dagen tyve minutter senere.
Og du kører dem rundt, som var du deres Uber-chauffør
og kører dem til dumme aktiviteter, de ikke kan finde ud af.
Niks. Sidder brystmuskler i en lille stol hos tandlægen?
Og bladrer i et klistret blad
og venter på, at tandlægen kommer og giver dig en regning på $5.000?
En regning på $5.000, fordi den lille lort ikke børstede tænder.
Og du vidste, at han ikke børstede sine tænder.
Du holdt op med at spørge, fordi du ikke ville ødelægge sengetid.
Du gad ikke være skurken.
Du tjekkede tandbørsten,
og den var våd, men det var en løgn.
Det var en løgn.
Det var svindel.
Han gjorde den våd, sad på toilettet og så nok porno på sin telefon.
Og nu har du en regning på $5.000.
Men selvom det hjem er skørt og også dyrt,
ville jeg bo med alle de hjerteslag,
alle de krævende hjerteslag end at bo alene med mine mavemuskler.
For din familie må være taknemmelig.
De vil aldrig sige tak. "Tak, fordi du holder os i live."
Men det er det, du gør.
Du holder dem i live. Uden dig er de døde.
Jeg kan give mine døtre en dåse og en dåseåbner, komme igen efter et døgn,
døde!
Døde.
De vil aldrig sige tak, så du skal få det ud af dem.
Når du ser dem. "Min ven bad mig minde jer om,
at uden mig er I døde.
Eller værre, ingen tænder. I ville have nul tænder.
Som et græskarhoved i december.
Så går I i skole med et mast ansigt…
…og ville ønske, I var døde.
Så det var så lidt."
Så jeg blokerer de folk på Instagram.
De er ikke på mit feed. På mit feed er der kun bagere.
Det er alt. Kun bagere.
Jeg elsker at bage brød og kan ikke stoppe. Jeg elsker det.
Hele min algoritme er udelukkende brød. Brød og babyer. Det får jeg.
I ville elske min yndlingsfyr. Han er 60 cm høj, halvanden meter bred.
En fransk bager. Han er én mavemuskel. Han er…
Han er én smøragtig mavemuskel.
Han bager croissanter. Det er alt, han gør.
Han bager dem i ovnen, får dem ud, åbner dem.
Der kommer damp frem.
Så spiser han dem på kamera, og jeg bliver ophidset.
Mad er mit kærlighedssprog. Min families.
Vi kommunikerer via mad.
Min mor lavede salamisandwiches til mig hver dag til skolen.
Da kunne jeg se, hvor højt hun elskede mig.
Hvis jeg fik én sandwich, var det ikke så godt.
Hvis jeg fik tre, var jeg en god dreng.
De kaldte mig Tommy Salami. Så mange salamisandwiches spiste jeg.
Mine forældre har lige besøgt mig. Jeg elsker dem så højt.
Men de kom hjem til mig.
Intet hotel, to uger hos mig. De dukkede bare op.
To uger. Det er ikke et besøg. Det er et oprør.
Min far er så nærig, at han valgte datoen, de skulle være der,
og den før og efter, indtil det var billigt nok,
og så købte han billetterne. Jeg havde betalt for dem.
Jeg ville have betalt for flyet eller et hotel eller en snigskytte.
Jeg elsker dem højt. Misforstå mig ikke.
Det er en velsignelse at have sine forældre. Men det er godt nok meget.
Min mor var så sød og sagde: "Bare rolig,
vi vil ikke være til besvær, vi hænger bare ud.
Lad, som om vi ikke er der. Du behøver ikke underholde os.
Vi vil bare være der." Ja, som om.
Jeg sneg mig ind i køkkenet tidlig morgen for at få én kaffe før dagen begyndte.
De sad der ved køkkenbordet som to ensomme søløver.
De har ventet siden klokken fire om morgenen.
"Vi vidste ikke, hvornår du stod op."
Når folk bor hos dig,
findes der ingen aktivitet, der varer nok timer af døgnet.
Nede ved stranden. "Der er havet. Godt, tilbage til huset.
Tolv timer til sengetid."
Problemet er, at de ingen hobbyer har.
De løser ikke kryds og tværs, spiller ikke pickleball, ingen Sudoku.
De er to italienske forældre, der spiser.
De spiser og taler om, hvad de spiste i går.
De taler om, hvad de skal spise i aften, og kan de nå at spise indimellem?
Som to pensionerede vaskebjørne, der plyndrer mit køkken.
Min mor rodede i skraldespanden under køkkenvasken og søgte rester.
"Der er stadig kød på kyllingebenet."
"Hvorfor smed du det ud, hr. Stor Kanon?"
Min far talte og spiste en småkage.
Han tabte den ved en fejl, trådte på den, pillede den af bunden af sin sko,
og spiste den!
Lige foran mig.
"Hvad har du gang i?"
Han kiggede som et lille barn, der er i problemer uden at vide hvorfor.
Jeg sagde: "Ingen sko-småkager!"
"Hvorfor spiser du en sko-småkage?"
Han sagde: "Den? Helt ærligt. Fem sekunders-reglen. Jeg var hurtig."
Sådan fungerer det ikke.
Taber du den i toilettet, spiser du den ikke, fordi du er hurtig.
Jeg elsker ham. Jeg ved, det er et indviklet forhold.
Hvis I er heldige at have dem, er det en velsignelse.
Men man har ofte skyldfølelse.
For de ringer, og du tager den ikke.
Når du tager den, bliver du utålmodig, fordi de ikke kan bruge mobilen.
Du siger noget ondt, før du lægger på. Man har ofte skyldfølelse.
Men lad være med det, for jeg har nyt til jer.
De siger heller ikke skønne ting om jer.
Jeg garanterer jer, min far sad på gæsteværelset:
"Vi må langt væk herfra.
Hr. Stor Kanon vil ikke lade mig spise sko-småkager.
Hvem fanden tror han, han er? Jeg har forresten en til dig, hvis det er.
En lille natsjus."
Det sætter familien i perspektiv for mig.
Nu hvor mine børn flytter ud, bliver jeg dem.
Og jeg vil bare hænge ud.
Jeg vil have, mine børn skal synes om mig.
Jeg elsker familie. Det er en god ting. Jeg kommer fra en stor familie.
Men det er også en hjerteknuser. Du får dine følelser såret.
Med så meget kærlighed får du dit hjerte knust.
Som når folk købe de der store hunde.
Jeg forstår aldrig de folk.
De får enorme hunde fyldt med pels og kærlighed.
De overtager hele huset, og alle forelsker sig i dem.
Og de er døde efter tre måneder.
Den hjertesorg er for meget for mig.
Jeg skal have noget småt og lortet, der tisser på sig selv i 25 år.
Og mister lemmer et efter et. Øjnene popper ud.
"Jeg er stadig hos dig, Tommy."
Min ven anskaffede sig en granddanois. Er du skæv?
En granddanois? Der burde følge en skovl med.
Det ville være for meget.
Det samme med børnene. De fylder hele huset.
Og før du ved det, er de på vej ud.
Og de husker ikke de første fem år, du passede dem. Ingen erindring.
De sidste fire år vil de gerne komme væk.
Så du får otte år indimellem? Jeg ved ikke, om det er det værd.
Jeg sagde til min datter:
"Bare så du ved det, så gjorde jeg alt det her for dig.
Jeg ville ikke have det her hus eller bo i denne by.
Jeg gad ikke have nogen af de dyr.
Jeg har ikke engang venner mere. Alle mine venner er dine venners forældre.
Jeg gjorde alt for dig, og nu flytter du? Jeg burde flytte.
Du kan få det hele."
"Bare giv mig en rygsæk med en Van Halen-cd og lidt hash.
Så lever jeg det liv, jeg levede, før jeg mødte dig."
Men jeg elsker dem så højt.
Det er sjovt. Du planlægger ikke dit liv. Det sker bare.
Du har et par idéer, men det sker bare.
Tænk, jeg er her på dette tidspunkt i mit liv og taler om familie.
Det skete bare. Jeg blev træt af at spise pizza alene.
Jeg spiste altid pizza alene. "Det her bliver deprimerende nu."
Jeg spiste pizza alene, da jeg så en smuk pige.
Jeg sagde: "Vil du spise pizza med mig?"
Hun sagde: "Ja, jeg spiser altid pizza alene."
"Også mig. Lad os spise pizza sammen." "Okay."
Og fem år senere går vi igennem security i lufthavnen
med en nøgen rolling og en katte-transportkasse
og slår en barnevogn ud med fødderne klokken seks, mens vi sveder tran.
Og vores liv var forbi.
Fordi jeg ikke kunne spise pizza alene.
Jeg ved ikke, hvad I skal gøre med jeres liv.
Få børn, få ikke børn. Bliv gift, bliv ikke gift.
For mig var det alt værd.
For mig var det hele det værd, fordi nu ved jeg, at til sidst
vil nogen tage telefonen.
Til sidst vil der være nogen,
der tager telefonen, når politiet ringer
og siger, at jeg svømmede i springvandet i indkøbscentret igen.
"Kom herhen. Nej, han morer sig. Det haster ikke.
Ja, hans bukser er på denne gang. Han har det sjovt.
Børn kaster mønter på ham. Han mærker det ikke.
Måske har han stjålet en PlayStation. Det taler vi om."
Men vi skal alle samme vej. Uanset hvad du vælger.
Vi er på vej samme vej. Ikke sandt?
Hvis du er ung og ser en gammel person,
så tænker du ikke, at det er dig i fremtiden.
En gammel person er ikke dig i fremtiden.
Det er som at kigge på et mammuttræ eller en enhjørning.
Men det bliver dig, før du aner det.
Hvis du som gammel ser en ung og tænker: "Sådan ser jeg stadig ud,"
så er det forkert.
Det er forkert.
Det er en kliché. Jeg bliver min far. Det er ikke planen.
Jeg købte en pakke med silikonespray forleden.
Jeg aner ikke, hvad det er.
Jeg ved ikke, hvad folk bruger det til, men der var tilbud, så jeg slog til.
Som min far ville gøre.
Nu giver jeg en væk til postbuddet uden grund.
Ligesom min far.
Vi tror, vi er unge, stærke og sunde, og I er smukke i aften.
Men før man ved det, står man i kø i lufthavnen ved gaten.
Man har en nakkepude på og synes, det er sejt.
Og så laver man pludselig øvelser for gamle personer.
Man laver pludselig de her.
Vi bliver de gamle, der hoster ud af det blå.
De spiser intet og drikker intet, og de eksploderer bare!
De bliver lilla. Øjnene popper ud.
Så stopper de bare og fortsætter samtalen.
"Skal vi tale om, hvad der lige skete? Du døde næsten for et øjeblik siden.
Nej? Okay, fortsæt historien, jeg har hørt tusind gange. Super."
Det er svært at være gammel nu til dags. Man kan ikke gå på pension.
De hæver pensionsalderen. Det er ikke sødt mod de gamle.
Eller mod de unge, der skal arbejde med gamle i så lang tid.
Vil I have en 80-årig pilot?
"Selen på. Vi skal til Dayton! Eller Denver. I ved, hvad jeg mener."
"Jeg er så træt.
Jeg skulle være gået på pension, men jeg må ikke.
Jeg er tæt på at dø, og det er I også!"
Lad os more os med gamle, der arbejder. Lej dem ud.
Lej dem til folk, der vil køre i nødsporet.
Sig, de skal på arbejde.
Smid dem af ved kontoret, nogen kører dem den anden vej.
"Er vi der snart?"
"Du var der allerede." "Var jeg?"
"Jeg fik ikke spist min frokost."
Lej dem til folk, der laver hjemsøgte køreture.
Smid seks gamle ned i skoven langs stien.
Jeg vil ikke håne gamle mennesker.
Jeg vil være gamle mennesker. Det skal I være.
Det ville være en velsignelse. Jeg er stadig på turné.
Jeg kommer forbi jeres plejehjem og fortæller jokes, I ikke kan grine ad.
I blinker og prutter ad mig.
Jeg vil blive så gammel, at jeg klæder mig ud som kaptajn
uden grund.
Har I set dem? De har hverken båd eller bor nær havet.
De er bare kaptajn Crunch en dag.
Med hatten, knapperne, det hele. Vi må bare lege med.
Jeg håber, resten af året er godt for jer. Nyd det.
Jeg tror ikke, det bliver et super år.
Det bliver vist ret irriterende.
Sluk for nyhederne, men det bliver sværere at gøre.
Alle har dumme mobiler i lommen. Når man tænder den…
Endnu en nar råber ad dig. "Jeg ville bare finde et kaffested."
De mobiler er skræmmende.
Jeg skulle beskrive for min nevø, hvad "atom-dommedag" var.
Ja. Tak for det, TikTok.
Han anede ikke, hvad det var. Han er i øvrigt 17 år.
"Måske er det en fordel at få 4-taller. Godt for dig."
Alle siger, han skal læse mere. Han var glad for en uge siden.
Jeg sagde: "Ja, hør, vi skal alle dø en dag,
og der er en måde, hvor vi alle kan dø på den samme dag."
Så tænk ikke på det. Man kan vide for meget.
Du behøver ikke vide det.
Bare fordi vi får information, behøver vi den ikke.
Man kan dø i et atomangreb. Man kan dø i et egernangreb.
Det så jeg på YouTube. En forfærdelig død.
De plukker øjnene ud og fylder dig med nødder.
Man kan vide for meget, venner.
Hvis man får en småkage, tænker man ikke, hvad der er i.
Man tænker ikke på alt smørret, fedtet, sukkeret og saltet.
Lavet med nogens hænder.
Nogens hænder!
Som om det er en god ting. "Værsgo, en håndlavet småkage."
Tænk ikke på det. Hvis du får en, så sig tak.
Vil du vide dine venners politiske holdninger?
Ikke hvis du vil have venner!
Stil ikke de spørgsmål. Man kan vide for meget.
Jeg vil være ærlig. Jeg vil ikke vide, hvad min kone tænker om de fleste ting
det meste af tiden.
Vi har været lykkeligt gift i 24 år.
Ved I hvorfor? Vi stiller ikke dumme spørgsmål.
"Er du glad lige nu?"
"Skal jeg ændre noget ved mig selv?"
Vi stiller ikke de spørgsmål.
Vil du være lykkeligt gift. Klap i, og fortsæt.
Parterapi? Er du skæv?
Betal en fremmed for at gennemgå gamle skænderier? Nej sgu.
Hver aften siger jeg til min kone: "Du er langt ude, jeg er også.
Lad os se et show."
Hun kan ikke lide mig lige nu.
Det har hun ikke gjort i to måneder. Jeg aner ikke hvorfor.
Og jeg vil ikke finde ud af det.
Hun kommer tilbage.
Fireogtyve år. Hun glemmer det.
Jeg elsker hende. Det går godt.
Hvis vi ikke blev skilt på grund af de dyr, vi har, så klarer vi os.
Da vi blev gift sagde jeg: "Jeg vil stifte familie.
Jeg behøver ikke kæledyr."
Hun sagde: "Heller ikke mig." Hun løj mig op i ansigtet.
Min kone og døtre købte nye dyr hver uge.
Jeg bor i en sær Noas Ark. I skulle se det.
Fugle og fisk og øgler.
Vi har en øgle med en forventet levetid på 50 år.
Og den ved det.
Den hænger ud på sin gren og kigger på mig…
"Vi ved begge, hvem der vinder det kapløb."
To skøre hunde.
En mops ved navn Frank. Han er sjov.
Det er som at bo med et rumvæsen. Den snorker, når den spiser.
Hvem gør det? Han står ved sin skål, tygger og synker. Han er vågen.
Hans øjne er lukkede. Han snorker. Han sover.
Til thanksgiving flyttede jeg brættet, da jeg skar kalkunen ud,
og saften løb ned ad det, ud over kanten lige ned i hans ansigt.
Jeg har aldrig set en hund grine før.
Han var så glad halvdelen af dagen. Den anden halvdel var han trist.
Han lugtede kalkun, men vidste ikke, hvor det kom fra.
Vi har en stor sort labrador, der skider som en mand.
Jeg har ikke set lignende.
Og jeg skal samle det op og tage det med hjem,
som om jeg henter brænde til stormen.
Og en psykotisk seriemorder-kat,
der dræber for sjov og ikke spiser noget af det.
Den river det i stykker og smider det. Her er en fugl uden hoved.
"Hvorfor gøre det?"
Han ser på mig: "Hvorfor stiller du det spørgsmål?"
"Du får en gave, og det er min tak?"
Den kommer med levende rotter og smider dem i vaskerummet.
Han henter rotter i haven, trækker dem via deres hals,
som om rotten skylder os penge.
Min kone og jeg kan ikke altid lide hinanden.
Nu fanger vi rotter. Sådan spenderer vi vores tid.
Jeg er god med bladet. Jeg kan fange den i hjørnet.
Men vi kigger på hinanden. Mine kone, rotten og jeg.
Nogen skal gøre noget.
Nogen skal hive fat i rottens røv og få den udenfor.
Og jeg må bare sige, at jeg gør det ikke.
Jeg ville ikke have de dyr. Den rotte vil bide mig.
Jeg er god til at lade, som om jeg prøver.
"De er så hurtige."
Min kone bliver utålmodig og gør det. Hun tager den og siger: "Din tøs."
Og tager den udenfor. Derfor kan ikke lide hende nogle gange.
Hvem gør det? Nu skal jeg være sikker på,
jeg ikke er gift med gamle "Rottefinger" Johnson.
Mit livs kærlighed er nu dækket af rottefingre.
"Vil du ikke fjolle rundt? Måske laver jeg en småkage til dig."
Tusind tak, fordi I kom. I var skønne.
SKREVET OG FREMFØRT AF TOM PAPA
Mange tak. Pas på jer selv.
Vi ses næste gang.
Tekster af: Niels M. R. Jensen