Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hyvät naiset ja herrat, toivottakaa tervetulleeksi Tom Papa!
Voi teitä.
DC, kiitos kun tulitte tänne.
Tosi mukavaa.
Rakastan tätä kaupunkia. Täällä on hilpeää.
Meno muuttuu hauskemmaksi joka vuosi.
On kiva olla täällä. Kotonani on tapahtunut muutoksia.
Veimme viimeisen tyttäreni eli kuopuksemme collegeen.
Lapset ovat nyt muuttaneet kotoa. Kukaan ei kertonut, miten vaikeaa on -
teeskennellä surullista.
Ei ainuttakaan kyyneltä.
Luulin oikeasti, että itkisin. Nyt on huono omatunto.
Mutta taidan olla onnellisempi kuin koskaan.
Eikä siinä mitään. Teimme kaiken.
Rakastan tytärtäni. Rakastan molempia lapsiani.
Mutta aikansa kutakin. Nyt se on ohi.
He haluavat, että olen onnellinen. Eivät sitä, että itken tyhjässä kodissa.
He haluavat, että jatkan elämääni.
Mikroannostelua. Katson Rick and Mortya yksikseni.
Niin minä teen.
Vapaus koitti. Sitä minulla ei ole ennen ollutkaan.
Kun olin lapsi, minut pakotettiin asumaan vanhempieni luona.
En voinut juoda enkä poltella, koska vanhemmat olivat aina kotona.
Kun pääsin heistä eroon, rakensin oman perheen.
Kukaan ei kerro, että kun saa lapsia, heistä tulee uusia vanhempiamme.
Ei voi juoda eikä poltella, koska he ovat aina kotona.
Eivätkä he osaa pitää salaisuutta.
Mutta nyt he ovat ensi kertaa poissa ja voin tehdä kaikenlaista.
Voin juoda martineja iltapäivällä.
Kyllä.
Tiedän, ettei kukaan soita minulle ja pyydä kyytiä kotiin karatetreeneistä.
Ajelin vuosikaudet kyseenalaisessa kunnossa neljältä iltapäivällä.
"Minä haen hänet."
En käytä kotona enää vaatteitakaan.
Kun vaimoni lähtee aamulla töihin, heitän housut pois.
Koirat ovat iloisia. "Olet nyt yksi meistä."
Kierin takapihalla, ja koirani katsovat minua.
"Hiero persettäsi tähän puuhun. Se on mahtavaa."
Ja niin se muuten on.
Erityinen puu.
Mutta olen nyt teille rehellinen. Meiltä lähti siinä melkein henki.
Lasten kasvattaminen ei ole leikin asia.
Jos olet lapseton, kuulet epäkunnioittavia kommentteja.
"Milloin aiot hankkia lapsia? Sinun pitäisi hankkia lapsia."
Ei. Kannattaa harkita pitkään ja hartaasti, hankkiiko lapsia.
Olisittepa nähneet minut ennen tätä koetta.
Olin laiha. Minulla oli pitkät kiharat hiukset.
Ja näköni oli hyvä.
Katseeni oli kuin kotkalla. Nyt se on kuin ravulla.
Vaimoni ja minä olemme vain hauraita kuoria siitä, mitä olimme.
Vaimoni voi ehdottaa keittiössä: "Voisimme pelehtiä tässä, eikä kukaan saisi tietää."
Vastaan: "Niin voisimme.
Tai voisimme maata hetken tässä kylmällä lattialla silmät kiinni.
Tässä on tosi mukavaa.
Emme tee kuolemaa. Lepäämme vain."
Näköni on nykyään heikko. Mutta ei koko aikaa.
Vain iltaisin liikenteessä muiden autojen seassa.
Valoja näkyy hurjasti kuin ilotulituksessa.
"Taidan tähdätä tuohon keskellä olevaan pimeään osaan."
Luulen pimeällä roskiksia ihmisiksi.
"Miksi he ovat ulkona tähän aikaan?"
"Ei kun nyt onkin jätteenkeräyspäivä."
On oltava fiksu ja sopeuduttava siihen.
Hyödynnän jalkakäytävän reunoja.
Siksihän ne ovat siinä. Kimpoilen niiden avulla kotiin.
Mutta onhan se tosi mukavaa.
Voin olla taas sama ihminen kuin ennen tätä kaikkea.
Kun on lapsia, pitää teeskennellä Teräsmiestä.
Pitäisi suojella lapsia, mutta ei ole mitään uusia taitoja.
Sairaalasta toivotetaan onnea matkaan, mutta ei anneta ohjeita.
Enkä ollut Teräsmies.
Nyt voin jo myöntää olevani ihan tavallinen.
Lapset tietävät olevansa onnekkaita, kun ovat elossa.
Kun olin nuori isä, halusin usein itkeä, mutta en voinut.
En halunnut, että lapset näkisivät kotiin tullessaan minun pillittävän keittiössä.
"Isä, mikä hätänä?"
"Kaikki!"
"En tajua tästä yhtään mitään."
"Minulla ei ole rahaa. Onko teillä?"
"Näin pöydällä synttärikortin. Älkää valehdelko."
On pakko valehdella, kun he ovat pieniä.
"Isi, onko hirviöitä olemassa?"
"En tiedä. Ehkä."
"Tunnen sen joskus. Etkö sinä?
Joskus kuulen sen. Kuuletko ne ullakolla? Mitä se on?"
Noin ei voi sanoa.
Kun lapsi tulee aamiaiselle… "Olet elossa! En uskonut, että selviät."
"Luulin kuulleeni hirviön syövän sinua yöllä."
Nyt voi olla rehellinen. Kerron lapsille, etten pidä pimeästä.
En oikeasti pidä pimeästä. Ei kai kukaan pidä. Se on pelottavaa.
Kodinhoitohuoneessamme on ovi, joka sulkeutuu itsestään.
Siitä pääsee autotalliin, joka toimii varastona.
Ovi sulkeutuu automaattisesti perässäsi.
Avauspainike on vastapäisen seinän hyllyissä.
Se on ihan liian kaukana.
Ovea ei voi pitää jalalla auki, joten painiketta on painettava.
Joskus sitä osuu johonkin ihan muuhun.
Kun ovi menee kiinni, on pimeää.
Kaikki minua jahdanneet möröt saavat minut kiinni.
En voinut myöntää aiemmin.
Peittelin kaksi pientä tyttöä, kaksi pikku enkeliä.
"Hyvää yötä, tytöt. Nähdään aamulla."
"Hyvää yötä, isi. Jätätkö valon palamaan? Pimeä pelottaa."
"En.
Ei ole mitään pelättävää.
Nähdään aamulla."
Sitten juoksen huoneeseeni ja sytytän valot.
Tiesin, että pimeä pelotti.
Kuulin, kun he uikuttivat.
Tuntikausia.
Tein DNA-testin ennen kuin he lähtivät.
Suosittelen sellaista lämpimästi.
Onhan se toki vähän epäilyttävää antaa DNA:ta yritykselle.
Eivät he varmastikaan sillä mitään mukavaa tee.
He kloonaavat meitä tulevaisuudessa.
Mutta mitä väliä? Olemme kuolleita. Se on jännää.
Sodimme tulevaisuudessa robotteja vastaan. Eikö olekin jännää?
Kuusi teistä juoksee vehnäpellolla ilman sukuelimiä.
Ja kerrankin teillä on pitkät hiukset.
Opettelette karatea ja syötte oravanlihaa. Se on jännää!
Mutta lyhyellä tähtäimellä -
saa selville sekä suvun perimän,
että yllättäen myös kaikki suvun salaisuudet.
En odottanut sitä. Se on tosi jännää.
Kaikki salaisuudet paljastuvat DNA-tulosten myötä. Niitä ei voi salata.
DNA on kuin juopunut eno, joka tulee teille jouluksi ensimmäistä kertaa.
"Luuletko, että hän on oikea isäsi?
Minäpä kerron sinulle tarinan."
Tiesimme, että sukumme on pääosin italialaista -
ja vähän saksalaista, mutta siitä emme puhu.
Tulosten mukaan meissä on italialaista, saksalaista ja vähän ranskalaistakin.
Kysyin äidiltäni, mistä ranskalaisuus tulee.
Hän vastasi: "Salaisuus paljastui!
Isoäitisi oli huora."
"Miksi kutsuitkaan mummia?"
"Jep, hän oli huora. Makasi joka puolella Eurooppaa.
Siksi sinulla on oudot kulmakarvat ja enosi on homo."
Ei se taida mennä ihan niin.
Ei enää salaisuuksia.
DNA ja sosiaalinen media. Kierrän eri puolilla maata.
DNA-testejä tehneet tulevat juttusille. "Taidamme olla sukua."
Kysyn äidiltäni: "Kuka on Holly?" Hän kysyy: "Mitä sinä tiedät?"
"Tampassa on keski-ikäinen nainen, joka haluaa tulla meille kiitospäiväksi.
Ja hän muistuttaa kovasti isää."
"Voi paska. Hän löysi meidät."
Perheet säilyttivät salaisuuksiaan sukupolvien ajan.
Kaikesta, mikä nolotti naapureiden edessä,
mitä ei ymmärretty tai mikä tuntui kiusalliselta,
valehdeltiin. Tai se sysättiin vintille.
Ei-toivottu vauva? Vie se vintille.
Diagnosoimaton ADHD? Vie hänet vintille.
"Onko tuo änkyttäjä poikasi?" "Mikä poika? Vie hänet vintille."
Kaikkialla lapset kurkkivat vintin ikkunasta.
"Minne kaikki ovat me-me-menossa?"
"Minäkin haluan re-re-repun!"
Niin surullista.
Jos sait lapsena vihiä suvun salaisuudesta -
ja kysyit siitä, niin sinulle valehdeltiin.
"Kuka mies asuu autotallissamme?" "Mikä mies?"
"Hän on asunut siellä jo jonkin aikaa." "Ei siellä ole ketään."
"Onpas." "Turpa kiinni."
Se oli upeaa aikaa olla vanhempi.
Silloin lapsia sai käskeä pitämään turpansa kiinni.
Ei mitään pitkiä keskusteluja.
Ei selityksiä. Sanottiin vain: "Turpa kiinni!"
Se olisi ollut paljon helpompaa.
"Miksi aurinko on kuuma?" "En tiedä. Voisitko pitää turpasi kiinni?"
"Tuo oli tarpeetonta."
Silloin oli helpompaa olla isä. Isää ei edes pidetty vanhempana.
Piti vain käydä silloin tällöin lyömässä kaikkia.
Isäni käyttäytyi kuin olisimme olleet murtomiehiä olohuoneessa.
"Mistä nuo lapset tulivat? Vie heidät pois täältä!"
Äiti sanoi: "Antakaa isän olla. Hän tekee kovasti töitä."
"Me vain leikimme." "Ja nyt pidätte turpanne kiinni."
Se oli erilaista aikaa.
Enomme ei kestänyt sitä enää.
Hän nousi ylös kesken aterian ja käveli ulos.
Eikä tullut takaisin. Hän jätti tätini ja serkkuni.
Hän vain lähti. Kysyimme, missä Bob-eno on.
Ja meille valehdeltiin. Hänen sanottiin menneen Siperiaan.
Ei hän sinne mennyt vaan tyttöystävänsä luo samaan kaupunkiin -
ja asui siellä kaksi vuotta.
Samassa kaupungissa.
Näimme häntä kaupungilla.
Kaupassa kysyimme: "Onko tuo Bob-eno?"
"Ei, se paskiainen on Siperiassa."
"Näyttää ihan Bob-enolta." "Nyt ihan vain turpa kiinni."
Eräänä päivänä hän vain palasi, istui alas ja jatkoi syömistä.
Kuin mitään ei olisi tapahtunut. Kysyimme: "Millainen Siperia oli?"
"Se ei ollut hänen nimensä."
Asiat ovat nyt paremmin, kun totuus tulee ilmi.
Autamme ihmisiä emmekä enää sysää asioita vintille.
Hoidamme mielenterveyttä ja autamme toisiamme.
Nyt on mukavampi aika. Kaikki käyvät terapiassa.
Jos tarvitsee jonkun, jolle puhua, voi käydä terapiassa. Se on hyvä asia.
Minä en käy, mutta teille se on hyvä.
On minussakin paljon korjattavaa, mutta minulla on hauskaa.
Jos menen terapiaan, hauskuus loppuu.
Tiedän, mikä minussa on vialla. Syön ja juon liikaa.
"Etkö halua tietää syytä?"
Tiedän sen jo.
Elämä on rankkaa, ja noita on hauska tehdä.
Meillä kaikilla on jotain. Kaikilla täällä on jotain.
Varastan yhä kaupasta.
Oikeasti. Teidänkin pitäisi. Se on hauskaa.
Nuorenahan sitä näpistellään. En koskaan jäänyt kiinni, ja jatkan yhä.
Olen voittamaton.
En vohki mitään isoa. En ole typerä. Hammaslankaa, karkkia ja sellaista.
Tavaraa, josta ei pitäisi edes maksaa.
Tiedättekö, mitä tarkoitan? Kynät? En maksa kynistä.
En anna rahaa kynistä. Varastan kyniä.
CVS:stä, Walgreensista…
Jos viettäisimme aikaa yhdessä, vohkisin kynäsi.
Kokeilkaa. Se on tosi hauskaa. Aikuisen tekemisiin ei puututa.
Joku 16-vuotias CVS:n pikkupomo näkee, kun tunget karkkia taskuusi.
"Ei minulla ole aikaa puuttua tuohon."
"Soittaisinko poliisit viemään rehtorini? Naurettavaa."
Mitä vanhemmaksi tulen, sitä enemmän varastan. Varmasti.
Kun olen 80-vuotias, en tee muuta.
Herään aamulla, juon kahvit ja menen ryöstämään Best Buyn.
"Hän palasi! Mitä hän nyt vei? Näyttää PlayStationilta."
"Haetaanko se?" "Ei, seurataan häntä autolle."
"Hän nukahtaa ennen kuin käynnistää sen."
Nykyään on hyvä, kun lapsia autetaan.
Kun heillä on ongelmia, mahtavat opettajat auttavat heitä.
Kun olin lapsi, meillä ei ollut hyviä opettajia. He olivat sekaisin.
He eivät osanneet muuta kuin sanoa minua ylivilkkaaksi.
Jokaisessa vanhempainillassa.
"Hän puhuu koko ajan ja ystävystyy tunneilla."
Sellainenhan on lopetettava oitis.
He tulivat paikalle, oikoivat peruukkiaan, ottivat naukun ja heittelivät tavaroita.
He heittelivät meitä pyyhekumeilla, liiduilla…
Paras kaverini sai sanakirjan päähänsä.
Niin, se osui päähän. Emme tarvinneet Adderallia. Me keskityimme.
Henkemme oli siitä kiinni.
Espanjanopettajamme tuli tunnille niin krapulaisena,
että hänen tissinsä saattoivat pullahtaa ulos.
Me keskityimme.
Muy bien!
Jos menette terapiaan, niin siellä on käytävä sitten aina.
Koska meitä ei voi korjata.
Kukaan ystävistäni ei ole sanonut: "Terapia loppui. Voin nyt paremmin."
Ei se toimi niin. Olemme fyysisiä olentoja.
Muutumme jatkuvasti. Kehitymme ja rappeudumme.
Ja se vaikuttaa sekä fyysisesti että tunnetasolla joka hetki.
Itseen ei voi kiinnittää niin paljon huomiota. Olemme jatkuva projekti.
Joskus tuntuu, että tunnetila riippuu siitä, mitä on sinä päivänä syönyt.
Onko teillä ollut sellaisia päiviä? "En ole syönyt maissilastuja aikoihin."
Puoli tuntia myöhemmin mietin: "Taidan tappaa itseni."
"Miksi silmäni ovat kuumat? Outo olo."
Muutumme jatkuvasti. On tosiasia,
että olette nyt hieman erilaisia kuin esityksen alussa.
Eikö niin? Ruohon vaikutus alkaa haihtua.
Viina alkaa nousta päähän. Jotkut eivät syöneet ja ovat kärttyisiä.
Jotkut söivät liikaa. Nyt pierettää, ja ärsytätte vierustovereitanne.
Jotkut ovat jumissa, kun pitäisi päästä pissalle. Olisi kannattanut käydä aiemmin.
Ei meidän tarvitse olla onnellisia koko ajan. Ei pidä ottaa paineita siitä.
Se on sosiaalisen median luoma valhe. Ei täydy olla onnellinen koko ajan.
Onnellisuus on kuin kokkelin ensihuuma. Ei kukaan ole onnellinen koko ajan.
Pellet ovat aina onnellisia, ja he pelottavat kaikkia.
Heillä on kestohymy naamalla,
koska he tappavat öisin ja ajattelevat sitä päivisin.
Ei tarvitse olla aina onnellinen.
Onnellisuus on täällä. Iloinen pitää olla.
Mutta ilo on täällä alhaalla.
Ja masennus on heti sen alapuolella. Juuri tässä.
Niin lähellä iloa, ja päivän mittaan…
Jos olisimme aina onnellisia, ei olisi komiikkaa. Emme olisi täällä.
Niin se toimii.
Nauratte täällä pari tuntia -
ja esityksen jälkeen palaatte Paskalaan.
Niin. Kutsuin elämäänne Paskalaksi.
Ei hätää. Minäkin asun siellä.
Ei tarvitse olla aina onnellinen. Miettikää museoiden maalauksia -
ennen meitä eläneistä merkkihenkilöistä.
Kuningatar Elisabet, Jeanne d'Arc, Washington, Jeesus.
Ei ainoatakaan hymyä. Oletteko huomanneet? Kukaan ei hymyile.
Ei ole maalauksia, joissa Lincoln kavereineen…
Ainoa kuuluisa hymy on Mona Lisan, ja se on paska hymy.
Niin hymyillään tyypille, joka tunkee hissiisi viime hetkellä.
"Et malttanut odottaa? Selvä."
"Nyt painat kaikkia nappeja. Kiva kun tulit."
Joskus tarvitaan perspektiiviä, jotta tietää, että menee ihan hyvin.
Käyn räkälöissä. Teettekö koskaan niin?
Joka kaupungilla on omansa. Tehkää niin. Tiedätte, millaista baaria tarkoitan.
Outo mesta, ei ikkunoita. Ovessa on vain pieni kurkistusaukko.
Kenenkään ei näe käyvän siellä. Ovi on jostain syystä pehmustettu.
Käykää siellä iltapäivällä -
ja tarjotkaa juoma vanhukselle, joka istuu baaritiskillä -
maailman säälittävimpien jouluvalojen alla.
Ne ovat roikkuneet siellä vuodesta 1937.
Tarjoa äijälle. Kukaan ei tiedä hänen nimeään. Häntä kutsutaan Kippari-Kalleksi.
Kuuntele hänen tarinoitaan. Kuinka hän on kokenut jokaisen sodan, laman -
ja kaikki mahdolliset sukupuolitaudit.
Tunnin kuluttua palaat ulos ja tuumit: "Taidan sittenkin pystyä tähän."
"Pärjään ihan hyvin."
On vaikeaa tuntea olonsa hyväksi. Oloni ei ole mikään mahtava nytkään.
Minulla on hauskaa, mutta oloni ei ole hyvä.
Tuntuuko hyvältä? Ei. Me kaikki tunnemme itsemme läskeiksi.
Niin. Ei läskiksi, mutta turvonneeksi.
Tämän voisi kusta pois, eikö niin? Se on vain ylimääräistä nestettä.
Vettä, jossa on kananugetteja, makaronia, juustoa -
sekä jäätelöä, jota syömme keittiössä, kun muut nukkuvat.
Ei minun tarvitse sanoa teitä läskeiksi. Tiedätte, mikä teitä vaivaa.
On aina jotain, mistä ette pidä itsessänne.
Meillä kaikilla on. En tiedä, mitä, mutta mietitte sitä nyt.
Ehkä oudot jenkkakahvat tai epämuodostunut nänni. Niitä olen nähnyt paljon.
Se, joka vaeltaa oikealle ilman mitään syytä.
Kaikki katsovat tänne, ja se menee tuonne.
Jalkoja näkyy paljon. Jalkakausi on meneillään.
Näen niitä lentokentällä. Paljon huonoja jalkoja.
Keski-ikäiset naiset kehittyvät silmiemme edessä -
ja kasvattavat liikavarpaita reaaliajassa.
Oletteko nähneet niitä? Isovarpaan sivusta törröttää patti.
Se on kätevä kotona lehtiä haravoidessa.
Voi vastata sähköposteihin ja puhua puhelimessa yhtä aikaa.
Olet nyt julkisella paikalla. Voisitko käyttää sukkia?
Kidutamme itseämme. Aivojemme päätavoite on -
kerätä ja varastoida elämän varrella kuulemamme loukkaukset -
ja toistaa niitä jatkuvalla syötöllä kuolemaamme saakka.
Ja veikkaan, ettei se lopu siihenkään.
Katson itseäni ruumisarkussa. "Näytänpä ällöttävältä.
Miksi minut puettiin verkkareihin? En käyttänyt noita.
Miten vainaja voi näyttää hikiseltä? Olen kamalin kaikista."
Suurin osa loukkauksista… Kummallisen huonon itsetunnon syynä -
ovat loukkaukset pitkän ajan takaa, eivät uudet jutut.
Aivot ovat säilyttäneet niitä kauan. Ei kukaan loukkaa aikuisia.
Milloin viimeksi joku sanoi sinulle kaupassa: "Hienoa vaappumista, läski."
Takanasi oleva sanoo kassajonossa: "Näytät köyhältä."
"Teen ostoksia perheelleni."
Kun olit pieni, menit aluksi kouluun innoissasi.
"Heippa, lähden eskariin."
Kävelit innoissasi kouluun, ja muut lapset juoksivat luoksesi.
"Haiset kinkulle."
"Miksi sanotte noin? Tulin värittämään ja saamaan kavereita."
30 vuotta myöhemmin mietit kotonasi:
"En saa sitä ylennystä. Kaikki tietävät, että haisen kinkulle."
"Ylennyksen saa Donna. Kaikki pitävät hänestä.
Hän tuoksuu kekseiltä."
Vain ihmisaivot tekevät niin. Muilla eläimillä ei ole samaa ongelmaa.
Koirallasi ei ole huono itsetunto.
Koirasi ei säti itseään jäteläjäksi, vaikka se syö suoraan roskiksesta.
Se ei istu sohvalla ja soimaa itseään. "Mikä minussa on vialla?
Minun on parannettava tapani.
Lupasin uutenavuotena, etten söisi enää jätteitä.
Sanoin sen ihmisten edessä.
He jättivät roskiksen oven raolleen. Menin ihan sekaisin."
"En voi lähteä ulos tämän näköisenä."
Koirasi syö jätteitä ja istuu sohvalla. "Kiitos. Näen, mitä teit vuokseni.
Kiitos. Minäkin rakastan sinua. Söin ne kaikki.
Söin jopa roskapussinkin.
Tiedätkö miksi? Koska olen hyvä poika.
Olen hyvä…
Anteeksi."
"Oksensin. Olen pahoillani.
Siivoatko sen? Älä.
Syön senkin."
"Sinä toimit minun hyväkseni, minä sinun."
"Avokadon kivi taitaa olla jumissa perseessäni."
"Hoidamme sen keskiviikkona, kun olet myöhässä töistä. Antaa olla nyt."
Ota oppia koirastasi. Kohtele itseäsi niin kuin koira kohtelee itseään.
Oikeasti. Löysytä hihnaa. Älä ole niin ankara itsellesi.
Mikä on tavoitteemme? Näyttää upealta?
Ei, vaan pysyä hengissä. Siinä kaikki. Pitää vain pysyä hengissä.
Olet täällä tänään, joten teit sen. Onnittelut.
En tiedä, tarvitsiko tuolle taputtaa.
Taidamme olla aika hyvässä vauhdissa.
Ei hengissä pysyminen ole niin vaikeaa.
Läheltä piti -tilanteita on ollut, mutta olet yhä elossa.
Vaaratilanteita on jatkuvasti.
Ja jokainen vaaratilanne on muiden mielestä hauska.
"Se bussi meni näin läheltä!"
"Kauanko olit veden alla allasbileissä? Voi juku!"
Tukehtuminenkin on aina lähellä.
Minulla oli kerran Pachinko-pallo aivoissa asti.
Pachinko on kuin flipperi, mutta siinä on pienet kuulat.
Lapsena oivalsin, että kuula sopisi täydellisesti nenääni.
"Tämä on hauskaa. Laitan yhden tähän sieraimeen.
Sitten suljen tämän sieraimen ja ammun kuulan kaverini naamaan."
Hyvä pila.
Tein valmistelut ja mietin, miten hauskaa siitä tulisi,
ja hengitin sisäänpäin.
En tiedä, minne se meni.
Oli outo reissu ensiapuun. "Ottakaa se pois!" Se oli niin noloa.
"Hän luulee olevansa hauska. Kerro, mitä teit."
"Ottakaa se vain pois."
Vaaratilanteita sattuu paljon myös sähkön kanssa.
Monestiko olette… Ihan kaikkialla.
Miksi me kaikki tiedämme, miltä paristot maistuvat?
Koska olemme tyhmiä. Olemme onnekkaita, kun olemme täällä.
Minulla oli collegessa kämppäkaveri, joka joi pirtua raakana -
ja sytytteli sitten pierujaan muiden edessä.
Joka ilta.
Ja sekin tyyppi on vielä hengissä.
Hän on lakimiehenä Phoenixissa.
Ihmiset pyytävät häneltä apua ongelmiinsa. Ja hän on vain huurupää, jolla on puku.
Olen yllättynyt, että olemme elossa, vaikka syöminen on maassamme karmeaa.
Pidämme hauskaa, mutta emme syö terveellisesti.
Maamme on ainoa, jossa on valtakunnallinen hodarinsyöntikilpailu.
Hodarinsyöntikilpailu.
Hodari on pahinta, mitä voi laittaa ihmiskehoon.
Tutkimusten mukaan jokainen syöty hodari lyhentää elämää 30 minuutilla.
Sen pitäisi olla kansallinen hätätilanne.
Estääkö se meitä? Ei hitossa!
Sen sijaan meillä on kilpailu, joka näytetään ESPN:llä itsenäisyyspäivänä,
jotta parhaimmat ja fiksuimmat meistä pääsevät esiin.
Syötämme hodareita lapsille grillijuhlissa.
"Tule pois trampoliinilta, tumppaa tupakkasi ja syö tämä hodari."
"Osoita vähän kunnioitusta."
Mutta ketä kiinnostaa? Elämä ei lyhene 30 minuutilla tänään.
Jos hodarin syö tänään, puolta tuntia ei menetä illalla.
Sen menettää lopussa, kun on outoa ja pelottavaa.
Eli jokaista syömääni hodaria kohden -
minulla on 30 minuuttia vähemmän aikaa tuijottaa vanhainkodin seinää.
Odottaen, että joku vaihtaa vaippani.
Minusta kuulostaa siltä, että hodarit ovat superruokaa.
Meidän pitäisi syödä hodareita joka aterialla.
Ruokapyramidi pitäisi laatia uusiksi ja laittaa hodari huipulle.
Tiedän, että on paineita. Niitä on aina ja paljon.
En halua huonontaa itsetuntoanne.
Te kaikki olette kauniita. Oikeasti. Olette ihmeitä.
On mieletöntä, että ylipäätään olemme tässä hetkessä.
Kaikki se tähtipöly tässä hurjan laajassa universumissa -
päätyi jotenkin yhteen ja väsäsi sinut!
Olet ihme, ja vieressäsi istuu toinen ihme.
Olemme kaikki ihmeitä. Tiedän, ettei aina tunnu siltä.
Kun piipahtaa kotimatkalla 7-Elevenissä puolenyön aikoihin…
Siellä ei juuri ihmeitä kuhise.
Virheitä tuntuu sen sijaan piisaavan.
Mutta hekin ovat ihmeitä. He vain tekevät outoja valintoja.
Te kaikki olette kauniita. Olette kaikki viehättäviä.
Koska teillä on vaatteet. Ollaan rehellisiä.
Kaikilla on oma tyylinsä. Näyttää hyvältä. Pian kuorimme nämä kerrokset pois…
Sitten on eri juttu. Outoja roikkuvia osia.
Kummallisia karvoja sojottaa perseestä.
Et tiennyt, mitä kaikkea ihmiskropassa voi kasvaa.
"Onko tuo siimajalkainen? Mikä minä olen? Olenko vene?"
En halua nähdä itseäni alastomana.
Tulen suihkusta, olen yksin kylppärissä ja näen itseni peilistä.
Kääriydyn heti pyyhkeeseen kuin hieno nainen, tisseistä reisiin.
Olen kuin nakkipiilo, jolla on pyyheturbaani päässä.
Nännini olivat aiemmin täällä.
Näin kuvani kouluajoilta. Ne olivat täällä.
Nyt ne ovat täällä.
Ne olivat täällä. Nyt ne ovat alhaalla… Kosken niitä nyt. Ne ovat tässä.
Ihan kuin ne olisivat ottaneet loparit.
Ilman irtisanomisaikaa.
Näyttivät vain keskisormea ja lähtivät litomaan.
Ja ne liikkuvat yhä.
En saa niitä koskaan kiinni. Ne ovat kuin vankikarkurit viljapellolla.
Kun olen 80-vuotias, ne ovat taskuissani.
On vaikea tuntea olonsa hyväksi näin someaikana.
Aina kun avaa puhelimen, näkee hyvännäköisiä ihmisiä.
He haukkuvat luusereiksi niitä, jotka eivät elä kuten he.
Ja sitten tulee viestejä näiltä avantouimareilta. Mitä idiootteja.
Olet luuseri, jos et nouse kuudelta ja hyppää jäiseen veteen.
Pitäkää turpanne kiinni.
Poistukaa puhelimeltani.
Aion tehdä videon pitkän kuuman suihkun hyödyistä.
On ihan parasta, kun sitä kääntää jatkuvasti kuumemmaksi.
Kun viipyy vielä ylimääräisen vartin, on kuin märkä nuudeli -
ja voi peruuttaa päivän kaikki tapaamiset.
Siinä on voittaja.
Miehet esittelevät vatsalihaksiaan ja ovat paidatta siellä, missä ei pitäisi,
kuten koulussa tai bussipysäkillä.
"Haluatko tällaiset vatsalihakset?" "Oikeastaan en."
En tee vatsalihaksilla mitään. Ne eivät auta elämääni.
Ne tyypit eivät tee vaikutusta. Heitä käy sääliksi.
He ovat yksinäisiä. Heidän täytyy olla.
Ei niillä lihaksilla voi asua kenenkään kanssa,
kun pitää jumpata olkkarissa kellon ympäri.
Toinen yrittää katsoa telkkaria. Ei kukaan siedä sellaista.
Ei, he asuvat yksin yksiössä, jossa on rekkitanko,
juovat proteiinipirtelöitä ja paskovat kuin vuohet.
He eivät tee vaikutusta. Te teette. Perheelliset ovat vaikuttavia.
Onko vatsalihaksista apua, kun laittaa lapset kouluun tiistaiaamuna pimeässä?
Ja tekee aamiaista erikseen jokaiselle mankuvalle paskiaiselle?
He eivät koskaan syö samaa ruokaa samana päivänä.
Eläimetkin pitää ruokkia samalla.
Ja siivota se, mikä tulee toisesta päästä melkein heti.
Sitten pitää viedä heidät kouluun ja hakea sieltä -
20 minuuttia myöhemmin.
Kuskaat heitä koko iltapäivän kuin Uber-kuski -
kaikkiin typeriin harrastuksiin, joissa he ovat huonoja.
Auttavatko vatsalihakset istumaan hammaslääkärin odotushuoneessa,
kun selaat tahmeaa lehteä ja odotat, että lekuri tuo 5 000 dollarin laskun?
Viiden tonnin lasku, koska se pikku paskiainen lopetti hampaiden pesemisen.
Ja tiesit, ettei hän pessyt hampaitaan.
Et enää kysellyt, koska et halunnut pilata nukkumaanmenoaikaa joka ilta.
Kyllästyit olemaan pahis.
Tarkistit hammasharjan, ja se oli märkä, mutta se oli huijausta.
Se oli huijausta.
Se oli petkutusta.
Hän kasteli harjansa istuessaan pöntöllä ja ehkä katsellessaan pornoa.
Ja nyt sinulla on viiden tonnin lasku.
Mutta vaikka kotona on hullua ja sillä on hintansa,
mieluummin asun heidän kanssaan kuin yksin vatsalihasteni kanssa.
Koska perheen on pakko olla jotenkin kiitollinen.
Eivät he koskaan sano: "Kiitos, kun pidät meidät hengissä."
Mutta niinhän minä oikeasti teen.
Pidän heidät hengissä. Ilman minua he kuolisivat.
Jos jätän tyttärilleni purkkiruokaa ja purkinavaajan, he kuolevat silti päivässä.
Kuolevat.
Kiitosta ei tule koskaan. Se pitää nyhtää.
"Kaverini käski muistuttaa teitä, että ilman minua kuolisitte!
Tai vielä pahempaa, olisitte hampaattomia.
Kuin kurpitsalyhty joulukuussa.
Menisitte kouluun ruttunaamalla -
toivoen, että olisitte kuolleita."
"Olkaa hyvä vain."
Estän kaikki lihaskimput Instagramissa.
Seinälläni ei näy sellaisia tyyppejä. Minun seinälläni on vain leipureita.
Voisin leipoa leipää loputtomiin.
Rakastan sitä.
Koko algoritmini on pelkkää leipää. Leipää ja vauvoja. Siinä kaikki.
Pitäisitte suosikkityypistäni. Hän on lyhyt ja leveä.
Ranskalainen leipuri. Vain yksi vatsalihas.
Yksi voinen vatsalihas.
Hän leipoo croissanteja. Hän ei tee muuta.
Hän laittaa ne uuniin, paistaa ja murtaa ne auki. Höyryä pullahtaa ulos.
Sitten hän syö ne kameran edessä. Ja minä kiihotun.
Ruoka on perheemme rakkauden kieli. Kommunikoimme ruoan välityksellä.
Äitini teki minulle joka päivä kouluun evääksi salamivoileipiä.
Siitä tiesin, kuinka paljon hän rakasti minua. Yksi leipä oli huonompi juttu.
Jos sain kolme, olin hyvä poika.
Minua kutsuttiin Tommy Salamiksi. Niin paljon söin salamileipiä.
Vanhempani kävivät juuri luonani. Rakastan heitä.
He viipyivät kaksi viikkoa.
Ei hotellia, ei ilmoitusta. He vain tulivat paikalle.
Kaksi viikkoa ei ole enää vierailu. Se on kapina.
Isäni on niin pihi, että katsoi vierailupäivän -
ja sitten sen ympäriltä mahdollisimman halvat menopaluuliput.
Olisin kyllä maksanut ne.
Olisin maksanut lennon tai hotellin tai tarkka-ampujan.
Rakastan heitä. Älkää ymmärtäkö väärin. Vanhemmat ovat siunaus.
Mutta onhan siinä kestämistä.
Äitini oli niin suloinen.
"Älä huoli, emme ole vaivaksi. Me vain hengailemme luonasi.
Et edes huomaa meitä. Meitä ei tarvitse viihdyttää.
Haluamme vain viettää aikaa luonasi."
Niin varmaan.
Hiivin aamulla keittiöön juomaan kupin kahvia ennen kuin hulina alkaisi.
He istuivat jo siellä kuin yksinäiset merileijonat.
He olivat odottaneet aamuneljästä saakka.
"Emme tienneet, mihin aikaan heräät."
Kun on vieraita, ei ole sellaista aktiviteettia, joka veisi tarpeeksi aikaa.
Vein heidät rannalle. "Siinä on meri."
"No niin, takaisin talolle."
"Enää 12 tuntia nukkumaanmenoon."
Ongelma on se, etteivät he harrasta mitään.
He eivät ratko sanaristikoita tai pelaa pickleballia.
He ovat italialaisia vanhempia,
jotka syövät ja puhuvat siitä, mitä söivät eilen.
He puhuvat siitä, mitä aikovat syödä, ja ehtiikö välissä syödä jotain.
He ovat kuin eläköityneitä pesukarhuja tonkimassa keittiötäni.
Äitini tonki keittiön roskista ja etsi sieltä tähteitä.
"Tässä kananluussa on vielä lihaa.
Miksi heitit sen pois, herra Isokiho?"
Isäni jutteli minulle ja söi keksiä.
Hän pudotti sen vahingossa, astui päälle, kaapi sen kenkänsä pohjasta -
ja söi sen!
Silmieni edessä.
Kysyin, mitä hän oikein teki.
Hän näytti taaperolta, joka ei tiedä, miksi on pulassa.
Sanoin: "Ei kenkäkeksejä!"
"Miksi syöt kenkäkeksiä?"
Hän vastasi: "Älä viitsi. Viiden sekunnin sääntö. Olin nopeampi."
Ei se niin mene.
Jos pudotat keksin vessanpönttöön, et syö sitä, vaikka olisit nopea.
Rakastan häntä. Tiedän, että suhde on monimutkainen.
Jos vanhempasi ovat yhä elossa, se on siunaus.
Mutta syyllisyys kalvaa usein. Kun he soittavat, et aina vastaa.
Kun vastaat, alkaa ärsyttää, kun he eivät osaa käyttää puhelinta.
Sanot pahasti ennen kuin lopetan puhelun. Tunnet usein syyllisyyttä.
Mutta ei kannata. Kerron yhden asian.
Eivät he sinustakaan hyviä asioita kerro.
Isäni sanoi taatusti yöllä vierashuoneessa:
"Lähdetään hittoon täältä.
Herra Isokiho ei anna minun syödä kenkäkeksejä.
Kuka hitto hän luulee olevansa?
Minulla on sinulle yksi, jos haluat."
"Pientä yöpalaa."
Se laittaa perheen perspektiiviin.
Lapseni muuttavat kotoa. Minusta tulee vanhempieni kaltainen.
Haluan hengailla lasteni luona ja haluan heidän pitävän minusta.
Rakastan perhettä. Se on hieno juttu. Olen isosta perheestä.
Mutta samalla se särkee sydämesi.
Niin valtava rakkauden määrä särkee sydämen.
Isojen koirien hankkimisessa on sama juttu. En ymmärrä niitä ihmisiä.
Hankitaan jättiläiskoiria, joilta saa pörröistä rakkautta.
Ne valtaavat koko talon. Kaikki rakastuvat niihin.
Ja ne kuolevat kolmessa kuukaudessa.
En kestäisi sellaista sydänsurua.
Haluan jonkun pienen ja surkean, joka tärisee ja kusee päälleen -
25 vuoden ajan.
Se menettää raajoja yksi kerrallaan. Silmät putoilevat.
"Olen yhä kanssasi, Tommy."
Kaverini hankki juuri tanskandoggin.
Oletko pilvessä?
Tanskandoggi? Sen mukana pitäisi tulla lapio.
En kestäisi sitä.
Lasten kanssa on sama juttu. He valtaavat talon -
ja ovatkin sitten yhtäkkiä poissa.
He eivät muista viittä ensimmäistä vuotta, jolloin raadoit heidän eteensä.
Viimeiset neljä vuotta he yrittävät lähteä.
Eli saatko kahdeksan vuotta siitä keskeltä?
En tiedä, onko se sen arvoista.
Sanoin tyttärelleni ennen kuin hän lähti: "Tein tämän kaiken sinun vuoksesi.
En halunnut tätä taloa, en asua tässä kaupungissa -
enkä halunnut näitä eläimiä.
Minulla ei ole enää edes ystäviä. Kaikki ystäväni ovat ystäviesi vanhempia.
Tein kaiken vuoksesi, ja nytkö sinä lähdet?
Minun pitäisi lähteä."
"Voit saada kaiken."
"Anna minulle vain reppu, jossa on Van Halenin CD ja vähän ruohoa.
Jatkan elämääni tavalla, jolla elin ennen kuin sinua oli."
Mutta rakastan heitä.
On se niin hassua. Elämää ei suunnitella. Se vain tapahtuu.
On pari ideaa, mutta se vain tapahtuu.
En tiennyt, että puhuisin tässä vaiheessa elämääni tästä perheestä. Niin vain kävi.
Kyllästyin syömään pizzaa yksin.
Söin pizzaa yksin koko ajan. "Tämä alkaa olla masentavaa."
Söin pizzaa yksin, kun näin nätin tytön. Kysyin: "Haluatko syödä pizzaa kanssani?"
"Haluan. Syön sitä aina yksikseni."
"Niin minäkin. Syödään yhdessä."
"Selvä."
Viisi vuotta myöhemmin olemme turvatarkastuksessa -
alastoman taaperon ja kissankuljetuskopan kanssa.
Taittelemme lastenrattaita jaloillamme aamukuudelta hiki valuen.
Elämämme oli ohi.
Vain koska en voinut syödä pizzaa yksin.
En voi neuvoa, mitä tekisitte elämällänne.
En tiedä. Hankkikaa lapsia tai älkää. Sama naimisiinmenossa.
Minulle se oli sen arvoista, koska nyt kaiken jälkeen tiedän,
että joku vastaa puhelimeen.
Loppujen lopuksi on joku, joka vastaa puhelimeen, kun poliisi soittaa…
…ja kertoo, että olin taas uinut ostoskeskuksen suihkulähteessä.
"Tulkaa hakemaan. Hän viihtyy. Ei kiirettä.
Tällä kertaa hän pitää hauskaa housut jalassa.
Lapset viskovat häntä kolikoilla. Hän ei edes tunne sitä.
Hän varasti ehkä PlayStationin. Puhutaan siitä myöhemmin."
Me kaikki kuitenkin lähdemme täältä valinnoistamme huolimatta.
Olemme menossa samaan suuntaan.
Jos olet nyt nuori ja näet vanhuksen,
et mieti, että olet tulevaisuudessa sellainen.
Et katso vanhusta omaa tulevaisuuttasi miettien.
Pidät häntä ikihonkana tai yksisarvisena.
Olet samanlainen ennen pitkää.
Jos olet vanha ja näet nuoren, luulet näyttäväsi yhä samalta.
Et näytä.
Tämä on klisee, mutta alan muistuttaa isääni. Se ei ole suunniteltua.
Ostin juuri kolmen purkin pakkauksen silikonisuihketta.
En edes tiedä, mitä se on.
En tiedä, mihin sitä käytetään, mutta se oli tarjouksessa, joten ostin.
Isänikin olisi tehnyt niin.
Ja nyt annan yhden niistä postimiehelle ilman syytä.
Aivan kuten isäni.
Pidämme itseämme nuorina ja vahvoina.
Näytätte kauniilta nyt, mutta ennen pitkää jonotatte lentokentän portilla -
ja luulette, että niskatyynynne on tyylikäs.
Sitten aloitatte vanhusten jumppaliikkeet. Alatte tehdä näitä.
Meistä tulee niitä vanhuksia, jotka rykivät ilman syytä.
He eivät syö tai juo mitään, mutta räjähdys tulee!
Iho muuttuu violetiksi, silmät pullistuvat.
Sitten se vain loppuu ja keskustelu jatkuu.
"Puhummeko siitä, mitä juuri tapahtui?
Olit kuolla hetki sitten."
"Etkö? Selvä. Jatka sitten tarinaa, jonka olen kuullut tuhat kertaa."
Nykypäivänä on rankkaa olla vanha.
Eläkeikääkin nostetaan koko ajan. Se ei ole reilua vanhuksia kohtaan.
Eikä nuoriakaan, sillä he joutuvat työskentelemään vanhusten kanssa kauan.
Haluatteko, että lentäjä on 80-vuotias?
"Kiinnittäkää turvavyöt, lähdemme Daytoniin! Ei kun Denveriin."
"Olen niin väsynyt."
"Olisi pitänyt jäädä eläkkeelle aikoja sitten, mutta en voi!
Olen lähellä kuolemaa, ja niin olette tekin!"
Jos vanhojen pitää tehdä töitä, pidetään hauskaa.
Vuokrataan heitä vaikka kimppakyyteihin.
Sanotaan, että he menevät töihin.
Jätät heidät johonkin, ja joku muu vie takaisin.
"Olemmeko jo perillä?"
"Olit jo perillä." "Olinko?"
"En edes syönyt lounastani."
Vuokrataan heitä kummitusajeluille.
Jätetään kuusi vanhusta metsäpolulle.
En halua pilkata vanhuksia. Haluan, että me kaikki elämme vanhoiksi.
Se olisi mahtavaa. Olisin yhä kiertueella.
Tulen vanhainkotiisi kertomaan vitsejä, muttet pysty enää nauramaan.
Räpytät silmiäsi ja pieraiset.
Haluan olla niin vanha, että alan pukeutua merikapteeniksi ilman mitään syytä.
Tiedättekö heidät? Ei ole venettä eikä asuta rannikolla.
Silti puetaan yhtäkkiä kipparin tamineet.
On lakki, napit ja kaikki. On vain mentävä mukana.
Toivon, että teillä on hyvä loppuvuosi ja nautitte elämästänne.
En tosin usko, että vuodesta tulee mahtava.
Siitä tuntuu tulevan aika ärsyttävä.
Uutisia ei kannattaisi katsoa, mutta se on vaikeaa.
Kaikilla on typerä luuri taskussa. Aina kun sen avaa…
Aina joku idiootti huutaa siellä. "Halusin vain löytää kahvilan."
Puhelimet ovat pelottavia.
Minun piti kuvailla veljenpojalleni, mitä tarkoittaa "ydintuho".
Niin. Kiitti vain, TikTok.
Poika ei tiennyt, mikä se oli. Ja hän on 17-vuotias.
"Ehkä siitä onkin hyötyä, että olet huono koulussa. Hienoa."
Hänen käskettiin lukea enemmän. Hän oli iloinen vielä viikko sitten.
Sanoin: "Me kaikki kuolemme jonain päivänä.
Yhdellä keinolla voisimme kaikki kuolla samana päivänä."
Älkää kantako huolta. Tietoa voi saada ihan liikaa. Kaikkea tietoa ei tarvita.
Vaikka tietoa tulvii, emme tarvitse sitä kaikkea.
Voit kuolla ydintuhossa. Tai jos orava hyökkää kimppuun.
Näin sen YouTubessa. Karmea kuolema.
Se täyttää silmäkuoppasi pähkinöillä.
Tietoa voi saada liikaa.
Jos joku antaa suklaakeksin, et mieti, mitä siinä on.
Et mieti voita, rasvaa, sokeria ja suolaa.
Ja sitä, että joku on tehnyt sen käsin!
Se on muka hyvä asia. "Tässä on käsintehty keksi."
Älä mieti sitä. Jos saat keksin… "Kiitos!"
Haluatko tietää ystäviesi poliittisen kannan?
Et, jos haluat ystäviä!
Älä kysy siitä. Saatat saada liikaa tietoa.
Rehellisesti sanottuna en halua edes kuulla, mitä mieltä vaimoni on asioista.
Olemme olleet onnellisesti naimisissa 24 vuotta.
Tiedättekö miksi? Emme kysy tyhmiä kysymyksiä.
"Oletko onnellinen juuri nyt? Pitäisikö minun muuttua jotenkin?"
Emme kysy sellaisia.
Haluatko onnellisen avioliiton? Pidä turpasi kiinni.
Pariterapiaa? Oletko pilvessä?
Maksaisin vieraalle vanhojen riitojen kaivelusta? Ei käy.
Sanon vaimolleni joka ilta: "Olemme molemmat sekaisin.
Katsotaan telkkaria."
Rehellisesti sanottuna hän ei pidä minusta juuri nyt.
Sitä on kestänyt pari kuukautta, enkä tiedä syytä.
Enkä aio ottaa selvää.
Hän tulee kyllä takaisin.
24 vuotta. Hän unohtaa ja tulee takaisin.
Rakastan häntä. Suhteemme on vankka. Jos emme eronneet lemmikkiemme takia,
pärjäämme jatkossakin.
Sanoin alussa, että haluan hänen kanssaan perheen, mutta en lemmikkejä.
Hänkään ei muka kaivannut lemmikkejä. Valehteli päin naamaa.
Vaimoni ja tyttäreni ostivat joka viikko jonkun uuden eläimen.
Asun oudossa Nooan arkissa. Teidän pitäisi nähdä se.
Lintuja, kaloja ja liskoja. Liskomme saattaa elää 50-vuotiaaksi.
Ja se tietää sen.
Se lojuu oksallaan ja katsoo minua…
"Tiedämme, kuka tämän kisan voittaa."
Kaksi kahjoa koiraa. Mopsimme Frank on hulvaton tapaus.
Kuin asuisi avaruusolion kanssa. Se kuorsaa syödessään.
Kuka tekee niin?
Se syö kulhonsa luona. Se on hereillä.
Sen silmät ovat kiinni, ja se kuorsaa. Se nukkuu.
Kiitospäivänä siirsin leikkuulautaa leikattuani kalkkunan.
Nesteet valuivat reunoja pitkin suoraan koiran naamalle.
En ollut ennen nähnyt koiran nauravan.
Se oli puoli päivää onnellinen. Toisen puolen se oli surkeana.
Se haistoi kalkkunan, muttei tiennyt, mistä haju tuli.
Meillä on myös valtava labradorinnoutaja, joka paskoo kuin aikamies.
En ole nähnyt vastaavaa.
Minun on poimittava jööti ja tuotava se kotiin kuin kantaisin polttopuita.
Ja kissa. Mielisairas sarjamurhaajakissa.
Se tappaa huvikseen eikä syö saaliitaan. Repii ne palasiksi ja jättää siihen.
"Tässä on päätön lintu."
"Miksi teit noin?"
Se katsoo minua kysyvästi. "Miksi kysyt tuollaista?"
"Annan lahjan, ja kohtelet minua näin?"
Se kantaa eläviä rottia kodinhoitohuoneeseen.
Se pyydystää rotan pihalta ja raahaa sen niskasta sisään.
Kuin rotta olisi meille velkaa.
Minä ja vaimoni emme aina pidä toisistamme,
mutta nyt olemme rotanpyydystystiimi. Niin vietämme aikamme.
Olen hyvä ahdistamaan rotan nurkkaan lehden avulla.
Sitten katsomme toisiamme. Vaimoni, rotta ja minä.
Jonkun on tehtävä siirto.
Jonkun on napattava rotta ja vietävä se ulos.
Ja rehellisesti sanottuna minä en sitä tee.
En halunnut eläimiä. En tartu purevaan rottaan.
Osaan teeskennellä, että muka yritän.
"Se on liian vikkelä."
Vaimoni tekee sen. Hän nappaa rotan ja katsoo minua. "Senkin nynny."
Ja vie sen ulos.
Ja toisinaan juuri siksi en aina pidä hänestä.
Kuka tekee niin?
Pitää pohtia ja varmistaa, etten ole naimisissa "Rottasormi" Johnsonin kanssa.
Elämäni rakkaudella on nyt rottasormet.
"Etkö halua pelehtiä? Ehkä leivon sinulle keksin."
Kiitos, kun tulitte. Olitte mahtavia.
Kiitoksia.
Pitäkää huolta itsestänne.
Nähdään ensi kerralla.
Tekstitys: Sami Haapasalo