Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Damer og herrer, ta godt imot Tom Papa!
Jøss!
Se på dere!
Takk for at dere kom, DC!
Herlig!
Jeg elsker denne byen. Så artig her.
Det blir artigere for hvert år som går.
Jeg er glad for å være her. Ting der hjemme har endret seg.
Vi kjørte min siste datter, mitt siste barn, yngstebarnet, på college.
Nå har alle dratt.
Ingen forteller deg hvor vanskelig det vil bli
å late som du er trist.
Ikke én eneste tåre.
Jeg trodde jeg skulle gråte. Så slem jeg er.
Men jeg er lykkeligere enn noensinne.
Det er i orden. Vi gjorde alle greiene.
Jeg er så glad i henne. Jeg er så glad i dem begge.
Det var hyggelig. Nå er det over.
De ønsker jo det.
Man vil jo ikke at faren sin skal sitte hjemme og strigråte.
Han skal ha det bra, gå videre, mikrodosere og se på Rick og Morty i fred.
Og det gjør jeg.
Ja da.
For nå har jeg frihet. Det har jeg aldri hatt før.
Jeg vet ikke om dere er som meg…
Men da jeg var barn, måtte jeg bo med foreldrene mine.
Jeg kunne ikke drikke eller røyke, for de var alltid i nærheten.
Da jeg kom meg vekk, fikk jeg egen familie.
Ingen forteller deg at når du får barn, blir barna de nye foreldrene dine.
Du kan ikke drikke eller røyke, for de er alltid i nærheten.
Og de holder ikke på hemmeligheter.
Men nå, for første gang, er alle borte.
Og jeg gjør alle greiene.
Jeg kan drikke martini midt på dagen.
Ja.
For ingen ringer meg plutselig og trenger skyss hjem fra karate.
I mange år har jeg drevet med tvilsom ettermiddagskjøring.
"Jeg henter."
Jeg går ikke engang med klær der.
Hva er vitsen? Kona drar på jobb, av med buksene.
Hundene er så glade. "Du er en av oss nå!"
Ruller rundt i hagen. Bikkja ser på meg: "Gni rumpa mot treet. Det er herlig."
Hun har rett. Det er det.
Et helt spesielt tre.
Jeg skal være ærlig, folkens. Det tok nesten livet av oss.
Å oppdra barn er ingen spøk.
Har man ikke barn, kommer folk bort helt nonchalant:
"Når skal dere gjøre det? Når skal dere få barn?"
Nei. Å få barn er noe man bør vurdere lenge og grundig.
Dere skulle sett meg før dette eksperimentet.
Jeg var tynn. Jeg hadde langt, krøllete hår.
Jeg kunne se.
Jeg hadde øyne som en ørn. Nå har jeg krabbeøyne.
Kona mi og jeg er bare fjerne skall av det vi var.
Iblant står vi på kjøkkenet.
Hun sier: "Vi kan rote her og nå. Ingen vil få vite om det."
"Ja, det kan vi.
Eller så kan vi legge oss ned på det kalde gulvet og lukke øya.
Det er fint her nede.
Vi er ikke døende. Vi bare hviler."
Jeg ser virkelig ikke lenger. Ikke alltid.
Bare når jeg kjører rundt om natten med andre biler.
Masse greier kommer mot meg. Det er som fyrverkeri.
"Jeg får vel sikte på de mørke partiene i midten."
Jeg tror ofte søppelbøttene er folk.
"Hvorfor er alle ute i kveld?
Nei, det er bare søppelhenting. Det går fint."
Man må være smart og tilpasse seg. Jeg bruker fortauet nå.
Det er derfor de er der. Jeg spretter hjemover.
Men det er deilig. Det er det.
Jeg kan bli den jeg var før igjen. Ikke sant?
Har man barn, må man late som man er Supermann.
Barna trenger beskyttelse. Og du får ikke nye ferdigheter.
De kaster deg ut av sykehuset. "Lykke til." Ingen bruksanvisning.
Og jeg var ikke Supermann.
Nå kan jeg innrømme at jeg er en vanlig fyr.
Nå vet de at det er flaks at de er i live.
For som ung far, ville jeg ofte gråte. Men det kan man ikke, ikke sant?
Barna kunne ikke komme hjem til en far som satt og hylgråt.
"Hva er det, pappa?"
"Alt!
Jeg fikser ikke noe av dette!
Jeg har ingen penger. Har du penger?
Jeg så bursdagskortet ditt. Ikke lyv til meg."
Man kan ikke være ærlig når de er små. "Pappa, fins det monstre?"
"Ikke vet jeg. Antakeligvis.
Jeg kan føle dem iblant. Kan du?
Iblant tror jeg at jeg hører dem. Hva er de lydene på loftet?"
Man kan ikke si det.
Når de kommer til frokost: "Du er i live! Så godt at du overlevde!
Jeg syns jeg hørte tygging i natt."
Nå kan man være ærlig, ikke sant?
Jeg liker ikke mørket. Nå sier jeg det til dem.
Ingen liker mørket. Dere gjør sikkert ikke det. Det er skummelt.
l boden har vi en dør med fjærer. Ute i garasjen, der vi lagrer alt mulig.
Døren lukkes automatisk når man går inn.
Men bryteren er bak hyllene på motsatt vegg.
Det er for langt unna.
Jeg kan ikke holde den åpen med beinet, så jeg må treffe blink.
Men iblant er det en påskekurv eller…
Den lukkes, og det blir mørkt.
Det som har jaktet på meg hele livet, bare: "Tok deg!"
Det kunne jeg ikke innrømme.
Jeg la de to små jentene, to vakre engler. "God natt. Vi ses i morgen."
"God natt, pappa. Kan du la lyset stå på. Det er skummelt i mørket."
"Nei.
Det er da ingenting å være redd for. Vi ses i morgen."
Så løp jeg på rommet og skrudde på alle lys.
Mørket er skummelt. Det visste jeg.
For jeg hørte klynkingen deres.
I timevis.
Vi tok en av de DNA-testene før de dro.
Jeg anbefaler det. Virkelig.
Ja, det er litt tvilsomt. Du gir DNA-et ditt til et firma.
De gjør neppe noe bra med det.
De kommer definitivt til å klone oss i fremtiden.
Samme det! Da er vi døde. Jeg syns det er fint.
En gjeng av oss som slåss mot roboter. Det er da vel fint?
Seks av dere som løper gjennom en åker, uten kjønnsorganer.
Det lange håret du aldri fikk.
Som lærer karate og spiser ekornkjøtt.
Fint!
Men på kort sikt…
Du lærer om bakgrunnen din. Det var forventet.
Men du får også vite alle familiehemmelighetene.
Det forventet jeg ikke. Veldig gøy!
Med DNA avsløres alle hemmeligheter. Da kan ingenting skjules.
DNA er som den fulle onkelen som kommer på julemiddag for første gang.
"Vent nå litt, tror du det er den ekte faren din?
Nå skal du få høre!"
Familien visste at vi var mest italienske, og litt tyske, men det snakker vi ikke om.
Da resultatet kom var vi mest italienske, litt tyske og litt franske også.
Jeg ringte moren min. "Hva er dette franske?"
"Å, hemmeligheten er avslørt! Bestemoren din var en hore."
"Unnskyld, hva kalte du besta?"
"Ja, hun var en hore. Lå seg gjennom Europa.
Og derfor har du rare øyenbryn og onkel er homofil."
Det er ikke sånn det fungerer.
Ingen hemmeligheter lenger. DNA og sosiale medier.
Jeg er på turné i hele landet. Folk tar prøver. Iblant dukker de opp.
"Jeg tror vi er i slekt."
Jeg ringer mamma. "Hvem er Holly?" "Hva har du hørt?"
"Det er en middelaldrende kvinne i Tampa som vil komme til Thanksgiving.
Og hun ligner veldig på pappa."
"Faen, der fant hun oss."
Familier hadde hemmeligheter i generasjoner. Lange, dype hemmeligheter.
Alt som det var pinlig om naboen fikk vite.
Det de ikke forstod. Alt som var ukomfortabelt.
Da løy de om det eller gjemte det på loftet.
Gjem det på loftet. Uønsket baby? Gjem den på loftet.
Udiagnostisert ADHD? På loftet med henne.
"Er det din gutt som stammer?" "Hvilken gutt?" På loftet!
Overalt titter barn ut av loftsvinduer. "Hvor er alle på vei?"
"Jeg vil også ha ryggsekk."
Så trist.
Hvis du som barn fikk snusen i en familiehemmelighet,
og du spurte de voksne om det, løy de deg rett i ansiktet.
"Hvem er den fyren i garasjen?" "Hvilken fyr?"
"Det har vært en fyr der en stund." "Det er ingen fyr der."
"Jo." "Hold kjeft."
For en herlig tid å være forelder. Tenk deg det!
Man kunne be barna holde kjeft.
Ingen lange samtaler.
Ingen forklaringer.
Bare "hold kjeft."
Hvor mye lettere hadde ikke det vært?
"Hvorfor er solen varm?" "Jeg vet ikke. Hold kjeft."
"Det der var unødvendig."
Enda enklere å være far.
Man ble ikke regnet som forelder.
Man måtte bare dukke opp og gi alle litt ris iblant.
Pappa oppførte seg som vi var fremmede som brøt seg inn på TV-stua.
"Hvor i helvete kom disse ungene fra? Få dem ut herfra!"
Så kom mamma: "La faren deres være i fred."
"Vi lekte bare." "Nå holder dere kjeft."
En annen tid.
Vi hadde en onkel som ikke orket mer. Han reiste seg midt i middagen og gikk.
Han kom ikke tilbake. Han bare dro fra tante og barna.
-Han bare dro. "Hvor er onkel Bob?" -De løy oss rett i ansiktet.
"Han dro til Sibir."
Han var ikke i Sibir.
Han var hos kjæresten sin i samme by og bodde der i to år.
I samme by.
Vi så ham!
Vi var og handlet: "Er det onkel Bob?"
"Nei, den drittsekken er i Sibir."
"Det ligner veldig på onkel Bob." "Nå holder du kjeft."
Så en dag kom han inn igjen, satte seg og fortsatte å spise.
Som om ingenting hadde skjedd. "Hvordan var Sibir?"
"Det var ikke det hun het."
Ting er bedre nå.
Nå som sannheten kommer frem, er ting bedre.
Vi hjelper faktisk folk, i stedet for å gjemme dem på loftet.
Vi passer på vår mentale helse og hverandre.
Det er en mye bedre tid. Alle går i terapi.
Trenger du noen å prate med og går i terapi, fint for deg!
Jeg skal ikke, men fint for deg.
Jeg er ikke frisk, mye må fikses. Men jeg koser meg.
Og hvis jeg går i terapi, vil de få slutt på det.
Jeg vet hva som feiler meg. Jeg spiser og drikker mye.
"Vil du ikke vite hvorfor?"
Jeg vet hvorfor.
Livet er tøft, og de greiene der er gøy.
Alle har ting de sliter med. Alle her inne har noe.
Jeg nasker fortsatt.
Jeg gjør det. Prøv. Det er gøy.
Du vet når man stjeler som barn? Jeg ble aldri tatt, så jeg fortsatte.
Ja, jeg er ubeseiret.
Ikke store greier. Jeg er ingen drittsekk. Småting, tanntråd og godteri. Sånne ting.
Ting vi ikke burde måtte betale for.
Ikke sant? Penner? Jeg betaler ikke for penner.
Jeg gir deg ikke penger for penner. Penner stjeler jeg.
CVS, Walgreens…
Deg. Hvis vi omgås, tar jeg pennen din.
Prøv. Det er gøy.
Spesielt som voksen, for da plager de deg ikke.
En 16 år gammel butikksjef på CVS ser deg putte en kjærlighet i lomma.
"Dette har jeg ikke tid til.
Skal jeg tilkalle politiet på rektor? Latterlig!"
Jo eldre jeg blir desto mer kommer jeg til å stjele.
Når jeg er 80, kommer jeg ikke til å gjøre annet.
Våkne opp, drikke kaffe, gå til Best Buy og tømme stedet!
"Der er han igjen. Hva har han tatt nå? En PlayStation."
"Skal vi ta den fra ham?"
"Nei, følg ham ut til bilen. Han sovner før han får startet den."
Å gi ungene hjelp, det er bedre. Det er en bra ting.
Når folk har problemer, hjelper dyktige lærere dem.
Da jeg var barn, hadde vi ikke gode lærere. De var gærne.
De hadde ingen svar. De sa bare at jeg var hyper.
Hver elevsamtale: "Gutten er hyper.
Han snakker uten stans og får venner i timen."
Det må vi få slutt på øyeblikkelig.
De kom, fikset parykken, tok en whiskyshot og kastet ting på oss.
De kastet alltid ting på oss. Viskelær, kritt…
Bestekompisen min fikk en ordbok i hodet.
Ja, rett i hodet.
Vi trengte ikke medisiner. Vi var fokuserte.
Det stod om livet.
Vi hadde en spansklærer som kom inn så bakfull
at det var 50 % sjanse for at puppa spratt ut.
Vi var fokuserte.
Muy bien!
Går du i terapi, så vit at det er for evig.
Du må dra for evig. Man blir ikke fikset. Det kan ikke fikses.
Jeg har aldri hørt noen si: "Siste dag i terapi. Nå er jeg frisk."
Det funker ikke sånn.
Vi er levende vesener.
Vi forandrer oss hele tiden, utvikler oss og råtner.
Det påvirker en fysisk og psykisk, minutt for minutt, sekund for sekund.
Man kan ikke følge så nøye med. Vi er et pågående prosjekt.
Iblant tror jeg at hele mitt følelsesvesen
er fullt og helt avhengig av hva jeg har spist.
Har du hatt det sånn?
"Cool Ranch Doritos? Det var lenge siden."
En halvtime senere: "Jeg tror jeg tar livet av meg!"
"Hvorfor er øya mine så varme?"
Alltid i endring. Jeg kjenner dere ikke, men jeg vet
at dere er litt annerledes nå enn da showet begynte.
Cannabisrusen begynner å avta.
Alkoholen slår inn.
Noen rakk ikke å spise, så dere er gretne.
Noen spiste for mye, så dere har luft i magen og plager naboen.
Dere i midten. Lyst til å tisse? Dere burde ha tisset. Det burde dere.
Vi skal ikke være glade hele tiden.
Ikke føl deg mindreverdig fordi du ikke er det.
Det er en løgn. Det er idé fra sosiale medier.
Vi skal ikke være glade hele tiden. Glad er som et kokainrush. Høyt der oppe.
Ingen er glade hele tiden.
Klovner er alltid glade, og de er skumle.
Gå rundt med konstante smil.
Det er fordi de dreper om natten og drømmer om det om dagen.
Vi skal ikke være glade hele tiden.
Glad er langt her oppe. Fornøyd bør du være.
Men det er her nede. Fornøyd er her nede.
Deprimert er rett under. Rett under her.
Så nær fornøyd, og hele dagen, bare…
Hadde vi vært glade hele tiden, ville vi ikke hatt komedie eller vært her nå.
Du kommer inn og ler et par timer.
Så fort det er over, rett tilbake til dritten.
Ja, jeg kalte livet ditt det. Dritten.
Det går fint. Sånn er mitt og.
Vi kan ikke være glade.
Tenk på alle maleriene på museer av de som levde før oss.
Dronning Elizabeth, Jeanne d'Arc, Washington, Jesus.
Ikke ett smil. Har dere sett det?
Ingen smiler.
Det er ingen malerier av Lincoln og brødrene som…
Ett berømt smil, Mona Lisa, og det er et drittsmil.
Det er smilet du gir noen når de kommer på heisen i siste sekund.
"Du kunne ikke vente? Greit.
Nå trykker du på alle knappene. Flott. Hyggelig."
Iblant er litt perspektiv alt man trenger for å se at man har det bra. Ikke sant?
Jeg går på drittbarer. Gjør dere? Det fins en i hver by.
Gjør det. Dere vet hvilken bar jeg snakker om.
Den er rar, uten vinduer, kun et lite koøye på døren.
Man ser aldri noen gå inn eller ut. Døren har polstring.
Gå inn dit midt på dagen.
Kjøp drinker til 80-åringen som sitter i den sjuskete baren
under de kjipeste julelysene noensinne. De har hengt der siden 1937.
Spander på ham. Ingen vet hva han heter.
Han kalles Popeye, men ingen vet hva han heter.
Hør på ham. Han kjempet i alle kriger, tapte penger i alle nedgangstider,
har hatt enhver kjønnssykdom.
Etter en time kommer du ut i lyset. "Dette klarer jeg!
Det ordner seg."
Det er vanskelig å føle seg bra. Jeg føler meg ikke bra akkurat nå.
Gjør du? Jeg har det gøy, men føler meg ikke bra. Gjør du det? Nei.
Du føler deg feit. Alle føler seg feite.
Ja. Ikke feit, oppblåst. Definitivt oppblåst.
Vi kan tisse dette av oss, ikke sant? Vi kan tisse det av oss. Det er bare vann.
Vann blandet med frityrstekt kylling og makaroni med ost.
Og iskrem som vi spiser stående på kjøkkenet mens familien sover.
Du trenger ikke at jeg kaller deg feit. Du vet hva som feiler deg.
Kanskje er du ikke feit, men noe misliker du ved deg selv.
Alle bærer på det. Jeg vet ikke hva, men du tenker på det nå.
Kanskje du har rare bilringer. Kanskje en misformet brystvorte.
En slik som stikker mot høyre, helt uten grunn.
Alle ser den veien, men hun fortsetter ditover.
Mange føtter der ute. Mange føtter. Fotsesongen er her.
Jeg ser dem på flyplassen. Mye dårlige føtter.
Mange middelaldrende kvinner utvikler seg for åpen skue.
En ekstra tå vokser ut i sanntid.
Har du sett det? Ved siden av stortåa. En utstikker som kommer fra siden.
Den er nok praktisk når man skal rake løv.
Man kan svare på e-poster og snakke på telefonen samtidig.
Men du er ute blant folk nå. Ta på deg sokker.
Vi torturerer oss selv.
Jeg tror hjernens hovedmål er å samle og spare på fornærmelser
og så spille dem igjen og igjen på repeat til vi dør.
Og selv da, er det sikkert ikke over.
Jeg kommer sikkert til å se meg selv i kisten:
"Jeg er vemmelig. Se på meg!
Hvorfor begrave meg i en treningsdress jeg aldri brukte?
Hvordan er det mulig å være død, men fortsatt svett?"
De fleste av de fornærmelsene, den merkelige lave selvtilliten,
stammer fra fornærmelser fra langt tilbake. Ikke nye.
Så lenge klamrer hjernen seg fast. Ingen fornærmer deg som voksen.
Når sist var du på butikken og noen sa: "Der vagger du, ja, tjukken!"
Bak deg i kassa. "Du ser fattig ut."
"Jeg handler til familien."
Det var da du var liten, da du spent skulle gå i barnehagen.
"Ha det, jeg skal i barnehagen."
Du går opprømt inn i barnehagen, og de andre barna kommer løpende:
"Du lukter skinke."
"Hvorfor sier du sånt? Jeg skal fargelegge og få venner."
Tretti år senere, i ditt eget hjem:
"Jeg blir ikke forfremmet. Alle vet at jeg lukter skinke.
Donna får forfremmelsen. Alle elsker Donna.
Hun lukter av småkaker."
Kun vår hjerne. Andre dyr har ikke dette problemet.
Hunden din har ikke dårlig selvtillit.
Hunden din kaller ikke seg selv søppel, selv når han spiser fra søppelbøtta.
Han sitter ikke på sofaen og rakker ned på seg selv.
"Hva feiler det meg?
Jeg må ta meg sammen.
På nyttårsaften sa jeg til alle: 'Ikke mer søppel.'
Jeg sa det til et rom fullt av folk.
De lot døren stå på gløtt, og jeg mistet helt kontrollen.
Jeg kan ikke gå på tur slik."
Nei, hun spiser søppel og setter seg. "Takk! Jeg ser hva du gjorde for meg.
Takk. Glad i deg og.
Jeg spiste opp alt sammen.
Jeg spiste til og med posen.
Det gjorde jeg. Vet du hvorfor? For jeg er en flink bisk.
Ja, det er jeg. Jeg er en flink…
Beklager.
Herregud, jeg kastet opp. Beklager. Skal du vaske det opp? Nei.
Jeg spiser det også!
Hjelper du meg, hjelper jeg deg.
Jeg tror jeg har en avokadostein i rumpa.
Vi tar det på onsdag, når du er sen til jobben. Ikke tenk på det nå."
Vær mer som hunden din. Vær mot deg selv, slik hunden din er mot seg selv.
Gi deg selv litt spillerom. Ikke vær så streng med deg selv.
Hva er målet her, venner? Å se fantastisk ut?
Nei, det er å overleve. Det er alt. Du må bare holde deg i live.
Du er her i kveld, så du klarte det. Gratulerer.
Vel…
Jeg vet ikke om det fortjener applaus.
Det går mest av seg selv.
Det er ikke så vrient å holde seg i live.
Det var nære på flere ganger, men du gir deg ikke.
Alltid nære på.
Hver gang det er nære på, syns alle andre det er morsomt.
"Kompis! Bussen var så nærme!"
"Hvor lenge var du under flytemadrassen på bassengfesten?"
Gjentatt kvelning.
Jeg fikk en gang en Pachinko-kule i hjernen.
Pachinko er som et flipperspill, men med små kuler.
Da jeg var barn, innså jeg at kulene passet perfekt i nesen min.
"Dette blir hysterisk artig. Jeg putter en i dette neseboret.
Så lukker jeg dette og skyter den i fjeset på kompisen min."
Bra spøk.
Jeg gjorde alt klart, innså hvor gøy det kom til å bli
og inhalerte.
Jeg vet ikke hvor den ble av.
Det var en rar tur til legevakta. "Få den ut!" Det var så flaut.
"Han tror han er morsom. Fortell hva du gjorde."
"Bare få den ut."
Nære på. Vi får stadig elektrisk støt. Hvor mange ganger har du… Overalt.
Hvorfor vet alle hvordan batteri smaker?
Fordi vi er dumme, og det er flaks at vi lever.
Jeg hadde en romkamerat.
Han drakk ren etanol og satte fyr på fisene sine foran alle.
Hver kveld.
Selv han er fortsatt i live.
Det er han. Han er advokat i Phoenix.
Folk går til ham med problemene sine.
De aner ikke at han er en ustabil hjernestamme i dress.
Det overrasker meg at vi er i live med den maten vi spiser her. Herregud!
Vi koser oss, men sunt spiser vi ikke.
Vi er det eneste landet i verden som har sin egen pølsespisekonkurranse.
Pølsespisekonkurranse.
En pølse er det verste du kan putte i menneskekroppen.
Studier viser at for hver pølse du spiser blir livet ditt 30 minutter kortere.
Det burde være en nasjonal krise.
Stopper det oss? Ikke faen!
I stedet har vi en konkurranse som sendes på nasjonal tv 4. juli.
For å vise frem de beste og smarteste blant oss.
Vi gir det til barna våre på grillfest.
"Kom deg av trampolinen, slukk røyken og spis denne pølsa."
Vis litt respekt.
Hvem bryr seg? Tretti minutter av livet. Det trekkes ikke fra i kveld.
Du spiser ikke en pølse i dag og mister det i kveld.
Nei, det er på slutten, når det er skummelt.
Så for hver pølse jeg spiser,
blir det 30 minutter mindre stirring i veggen på gamlehjemmet?
I påvente bleieskift fra en fremmed.
Det høres ut som pølser er supermat.
Vi burde spise pølser til hvert måltid.
De bør lage en ny matpyramide med en pølse på toppen.
Vi er alltid under et veldig press.
Jeg vil ikke gi deg dårlig samvittighet og enda dårligere selvtillit.
Du er vakker. Dere er alle vakre. Virkelig. Dere er mirakler.
Det er sinnssykt at vi er her i dette øyeblikket.
At alt dette stjernestøvet i dette enorme, vanvittige universet
fant sammen og lappet sammen deg!
Du er et mirakel ved siden av et annet mirakel. Det er vi alle.
Det er vanskelig å innse iblant.
Når man stopper på 7-Eleven på vei hjem rundt midnatt…
Det kryr ikke akkurat av mirakler.
Det ser mer ut som tabber.
Det er greit. De er også mirakler. De tar bare rare valg.
Dere er alle vakre. Jeg er tiltrukket av dere alle.
Mest fordi dere er tildekket. Ærlig talt.
Alle har sin egen stil. Det ser bra ut. Om noen timer skreller vi av lagene…
Mange merkelige, dinglende greier.
Rare Jack og bønnestengelen-hår som titter ut av rumpa.
Ting, du ikke trodde vokste på mennesker, gror på kroppen. "Er det en rankfoting?
Er jeg en båt?"
Jeg liker ikke å se meg selv naken.
Jeg kommer ut av dusjen. Jeg får et glimt av meg selv i speilet.
Jeg tar straks et håndkle rundt meg som en fin dame, fra pupper til lår.
Som en innbakt pølse med en håndklevirvel på toppen.
Brystvortene mine var her oppe.
Jeg så bilde av meg fra videregående. De var her.
Nå er de her. Her.
De var her. Nå er de nede… Jeg tar på dem nå. Her er de.
Som om de sa opp og sluttet i jobben.
Ingen oppsigelse.
De veltet skrivebordet, ga meg fingeren og stakk.
De beveger seg fortsatt.
Jeg tar dem aldri, men de beveger seg. Som to eksfanger i en hveteåker.
Når jeg er 80, har jeg dem i lomma.
Ikke lett å føle seg bra, spesielt med sosiale medier.
Hver gang man skrur på telefonen er det lekre folk der.
De kaller deg alltid taper fordi du ikke lever som dem.
Alle disse isbaderne i feeden din.
Drittsekkene som oppfører seg som du er en taper
hvis du ikke starter dagen klokken seks i en bøtte iskaldt vann. Hold kjeft!
Vekk fra telefonen min!
Jeg skal lage en video om fordelene av en lang, varm dusj.
Det blir en vinner!
Du skrur vannet opp, opp og enda mer opp og blir stående 15 minutter ekstra,
så du kommer ut som en våt nudel og må avlyse alle dagens avtaler.
Det blir en vinner!
Gutta viser meg magemusklene.
Alltid uten T-skjorte der den burde vært på.
Som på skolen eller et busstopp.
"Vil du ha disse magemusklene?"
"Nei, egentlig ikke."
Hva skal jeg med det? Ingenting. De vil ikke være til noen hjelp.
De gutta imponerer meg ikke. Jeg syns synd på dem.
Jeg vet de er alene. Det må de være.
Du kan ikke bo med noen og ha slike muskler.
Ta situps under salongbordet 24 timer i døgnet.
Når de prøver å se programmene sine. Ingen godtar sånt.
De bor alene i en toroms med pull up-stang,
spiser proteinshakes og driter som en geit.
Ikke imponerende. Dere imponerer.
Folk som bor med andre i en familie. Det er imponerende.
Hadde sixpack klart det?
Å få hele familien klare til skolen en tirsdagsmorgen, i mørket?
Å lage individuelle frokoster for alle bortskjemte jævler i huset?
Gud forby at de spiser det samme til samme tid. Det gjør de aldri.
Og mate alle dyrene samtidig?
Å vaske det som kommer ut i andre enden nesten umiddelbart?
Så få alle levert på skolen.
Og hente dem på slutten av dagen, 20 minutter senere.
Kjøre dem rundt som en Uber resten av ettermiddagen
på alle de dumme aktivitetene som de ikke mestrer engang.
Tror du sixpack kunne sittet i en stol hos tannlege og bladd i klissete blader
i påvente av at tannlegen skal komme med en regning på 5000 dollar?
Femtusen dollar fordi den lille jævelen sluttet å pusse tennene.
Og du visste det. Du visste at han ikke pusset.
Du sluttet å spørre. Du ville ikke krangle før leggetid.
Du var lei av å være skurken.
Du sjekket børsten, og den var våt, men det var løgn.
Det var løgn.
Det var en svindel.
Han vætet børsten mens han satt på do og så på porno på telefonen.
Og nå har du en regning på 5000 dollar.
Men samme hvor sprøtt det hjemmet er, og, dyrt,
bor jeg heller der med alle de masete hjerteslagene,
enn å bo alene med musklene mine.
For innerst inne er nok familien takknemlig.
De vil aldri takke deg. Aldri: "Takk for at du holdt oss i live."
Men det er bokstavelig talt det du gjør. Du holder dem i live. Uten deg, dør de.
Jeg kan forlate døtrene mine med en boks og en boksåpner i 24 timer,
døde!
Døde.
De vil aldri takke deg. Du må lure det ut av dem.
I morgen:
"En venn av meg ba meg minne deg på at uten meg, er du død.
Eller verre, uten tenner. Du ville vært tannløs.
Som en gresskarlykt i desember.
Du måtte gått på skolen med sammentrøkt tryne.
Og ønsket at du var død.
Ingen årsak."
Jeg blokkerer alle de folka på Instagram.
Jeg har ikke de gutta i feeden min. Det eneste jeg har, er bakere. Kun bakere.
Jeg klarer ikke å slutte å bake brød. Jeg elsker det.
Hele algoritmen min er brød. Brød og babyer. Det er alt jeg har.
Favorittfyren min er 60 cm høy og 150 cm bred.
En fransk baker. Han er bare én magemuskel. Bare…
En smørfylt magemuskel.
Han baker croissanter. Det er alt han driver med.
Han legger dem i ovnen, baker dem, tar dem ut, bryter dem opp. Damp!
Så filmes han mens han spiser dem, og jeg blir opphisset.
Mat er familiens kjærlighetsspråk. Vi kommuniserer gjennom mat.
Mamma la salamismørbrød i matpakken min hver dag.
Sånn visste jeg hvor glad hun var i meg. Ett smørbrød, ikke så bra.
Fikk jeg tre, var jeg snill gutt.
De kalte meg Tommy Salami. Så mange salamismørbrød spiste jeg.
De besøkte meg, foreldrene mine. Jeg er kjempeglad i dem.
Men de bodde hos meg i to uker. Ikke noe hotell. To uker.
Spurte ikke, bare kom.
To uker. Det er ikke et besøk. Det er et opprør.
Pappa er så gnien at han valgte datoen de måtte være der,
og så alle før og etter helt til det ble billig nok, så kjøpte han billetter.
Jeg hadde betalt.
Jeg hadde betalt flybilletter, eller hotell, eller en snikskytter.
Jeg er glad i dem. Ikke misforstå.
Det er en velsignelse å ha foreldre. Men, herregud, det er mye.
Mamma var så søt.
"Ingen fare. Vi skal ikke være til bry. Vi skal bare være her.
Du vil ikke merke oss. Du trenger ikke underholde oss.
Vi vil bare være her." "Greit."
Ja, særlig.
Jeg snek meg inn på kjøkkenet om morgenen for å få én kopp kaffe før det begynte.
Der sitter de ved kjøkkenbenken som to ensomme sjøløver.
De har ventet siden fire på morgenen.
"Vi visste ikke når du står opp."
Når folk bor hos deg,
er det ingen aktivitet som tar nok timer av døgnet.
Du tar dem med på stranda. "Der er havet. Greit, tilbake til huset.
Tolv timer til sengetid."
Problemet er at de ikke har hobbyer.
De løser ikke kryssord, ingen pickleball, sodoku eller noe.
De er to italienske foreldre som spiser.
De spiser og snakker om hva de spiste i går.
Og om hva de skal spise i kveld, og om de rekker å spise noe før det.
To pensjonerte vaskebjørner som roter rundt på kjøkkenet.
Mamma gravde i søppelet under vasken for å finne rester.
"Det er mer kjøtt på dette kyllingbeinet. Hvorfor kastet du det, herr Storkar?"
Faren min spiste en kjeks. Han mistet den, tråkket på den,
skrellet den av undersiden av skoen sin og spiste den!
Rett foran meg!
"Hva er det du gjør?"
Som en unge som vet at han har gjort noe galt, men ikke hva.
"Ingen skokjeks!
Hvorfor spiser du skokjeks?"
"Den der? Gi deg. Jeg vant. Femsekundersregelen."
Det fungerer ikke sånn!
Mister du en kjeks i do, spiser man den ikke om man er rask.
Jeg er kjempeglad i ham. Ja, forholdet er komplisert.
Det er en velsignelse å ha foreldrene sine.
Men du har dårlig samvittighet. Iblant ringer de, og du svarer ikke.
Når du tar telefonen, blir du utålmodig fordi de ikke kan bruke den.
Du sier noe slemt før du legger på. Du har dårlig samvittighet.
Ikke ha det. Jeg må fortelle deg noe. De har ikke noe pent å si om deg heller.
Jeg kan garantere at pappa lå på gjesterommet:
"Vi må komme oss vekk. Herr Storkar lar meg ikke spise skokjeks.
Hvem faen tror han at han er?
Jeg tok med en til deg.
En liten kveldssnacks."
Det setter alt i perspektiv for meg. Nå som ungene mine flytter, blir jeg dem.
Jeg kommer til å ville omgås, og at barna liker meg og sånt.
Jeg er så glad i familie. Det er flott. Jeg kommer fra en stor familie.
Men det er også hjerteknusende. Man kommer til å bli såret.
Med så mye kjærlighet må man bli såret.
Som når folk kjøper sånne svære hunder. Jeg har aldri forstått det.
De kjøper kjempestore hunder fylt av pels og kjærlighet.
Den tar over hele huset. Alle forelsker seg.
Og innen tre måneder er den død.
Det hadde jeg ikke orket.
Jeg trenger noe lite og teit som rykker til og tisser på seg i 25 år.
Som mister lem etter lem.
Øya spretter ut. "Jeg holder ut, Tommy!"
En venn fikk seg nylig en grand danois. Er du rusa?
En grand danois? Hunden burde komme med en spade.
Jeg hadde ikke orket.
Akkurat som med barna. De tar over hele huset.
Og plutselig er de på vei ut.
De husker ikke engang de første fem årene og alt du gjorde for dem.
De siste fire årene vil de bare vekk.
Så man får åtte år i midten.
Er det egentlig verdt det?
Jeg sa til datteren min før hun dro: "Jeg gjorde alt dette for deg.
Jeg ville ikke ha dette huset eller bo i denne byen.
Jeg ville ikke ha disse dyrene.
Jeg har ikke engang venner lenger. Vennene mine er dine venners foreldre.
Jeg gjorde alt dette for deg, og nå drar du?
Jeg burde dra.
Du kan få alt sammen.
Bare gi meg en ryggsekk med en Van Halen-cd og litt gress.
Så går jeg tilbake til livet slik det var før deg."
Men jeg er så glad i dem.
Artig. Man planlegger ikke livet. Man har et par ideer, men det skjer bare.
Jeg visste ikke at jeg ville stå her og snakke om familie.
Det bare skjedde.
Jeg ble lei av å spise pizza alene.
Jeg spiste pizza alene hele tiden. "Dette er deprimerende."
Jeg spiste pizza alene da jeg så en pen jente.
"Vil du spise pizza med meg?"
Hun svarte: "Ja, jeg spiser alltid pizza alene."
"Jeg også. La oss spise pizza sammen." "Ok."
Fem år senere står vi på flyplassen med en naken smårolling og et kattebur
og slår sammen vognen med føttene klokken 06.00 mens svetten renner.
Og livet var over. Det var over.
Bare fordi jeg ikke kunne spise pizza alene.
Jeg kan ikke fortelle deg hva du burde gjøre med livet.
Barn eller ikke barn. Gifte deg eller ei.
For meg var det verdt det.
Hele greia var verdt det, for nå vet jeg, at på slutten vil noen svare i telefonen.
På slutten vil det være noen der til å svare når politiet ringer
og sier at de fant meg svømmende i fontenen på kjøpesenteret igjen.
"Kom ned hit. Nei, han koser seg. Ingen hast.
Han beholdt buksene på denne gangen. Han koser seg.
Ungene kaster mynter, men han merker det ikke.
Han stjal en PlayStation. Vi tar det når du kommer."
Alle skal samme vei, samme hva man velger. Brosjyren er den samme.
Alle skal samme vei. Ikke sant?
Er du ung, og ser en gammel person, så tror du ikke at det er deg i fremtiden.
Det er ikke sånn du blir i fremtiden.
Det er som et mammuttre eller en enhjørning.
Før du vet ordet av det, er det deg.
Er du eldre og ser på en yngre og tenker: "Sånn ser jeg ut."
Du gjør ikke det.
Det er en klisjé, men jeg blir faren min. Det var ikke planlagt.
Jeg kjøpte en trepakning silikonspray her om dagen.
Jeg vet ikke hva det er.
Jeg vet ikke hva de brukes til, men det var et godt kjøp, så jeg kjøpte dem.
Akkurat som pappa ville gjort.
Nå skal jeg gi bort en til postmannen, uten grunn.
Akkurat som pappa.
Alle tror de er unge, sterke og sunne, og dere ser flotte ut, men før du vet det,
så står du i kø på flyplassen med nakkepute og tror du er kul.
Og helt plutselig gjør du gamlisøvelser. Helt plutselig står du sånn.
Vi blir de gamlisene som plutselig begynner å hoste.
Uten å ha spist eller drukket noe. De eksploderer bare.
De blir lilla. Øya spretter ut.
Så slutter de bare og fortsetter samtalen.
"Skal vi snakke om det som hendte? Du døde nesten, for et sekund siden.
Ikke? Ok. Fortsett på historien jeg har hørt tusen ganger før. Flott."
Det er vanskelig å være gammel nå til dags.
Får ikke pensjonert seg. Pensjonsalderen blir høyere.
Det er ikke snilt mot de gamle.
Og ikke snilt mot de unge, som må jobbe med de gamle så lenge.
Vil du virkelig ha en 80 år gammel pilot?
"På med beltet. Vi skal til Dayton. Nei, Denver. Dere skjønner.
Så sliten.
Skulle pensjonert meg, men får ikke lov.
Jeg er døden nær, og det er dere og!"
Skal vi be gamlisene jobbe, kan vi ha det litt gøy. Leie dem ut.
Leie dem ut til folk i samkjøringsfeltet.
Si at de skal på jobb.
Så slipper man dem av, og noen andre kjører dem tilbake.
"Er vi fremme snart?"
"Du var fremme." "Var jeg?
Jeg fikk ikke spist engang."
Lei dem ut til spøkelsesvandringer.
Slipp av seks gamliser langs stien i skogen.
Jeg mener ikke å erte gamle.
Jeg vil være gammel og at dere skal være gamle.
Det ville vært en velsignelse. Jeg kan fortsette å dra på turné.
Jeg kan komme til gamlehjemmene deres. Dra vitser. Dere kan ikke le.
Så dere blunker og fiser til meg.
Jeg vil bli en gamlis som kler seg ut som en sjøkaptein.
Uten grunn!
Har dere sett dem?
De har ingen båt, bor ikke ved havet. Plutselig en dag er de Captain Crunch.
Med hatten, knappene, hele greia. Vi må bare spille med.
Jeg håper resten av året blir bra. Kos dere.
Jeg tror ikke året blir kjempebra.
Virker som det blir plagsomt.
Skru av nyhetene, men det begynner å bli vrient.
Alle har en dumtelefon. Hver gang du skrur den på…
Enda en idiot som kjefter. "Jeg prøver bare å finne en kafé."
Skremmende.
Jeg måtte forklare nevøen min hva kjernefysisk Armageddon er.
Ja. Takk for den, TikTok.
Gutten ante ikke hva det var. Han er 17, forresten.
"Endelig en fordel med å være middelmådig elev. Bra for deg."
De sier han må lese mer. Han som hadde det så bra.
"Ja, altså, alle skal jo dø en dag. På denne måten kan vi alle dø samme dag."
Ingen fare. Det er mulig å vite for mye. Man trenger ikke all den informasjonen.
Bare fordi vi mates med den, betyr ikke det at vi trenger den.
Jo da, du kan dø i atomangrep. Du kan også dø i ekornangrep.
Det så jeg på YouTube. En grusom måte å dø på.
De river ut øya og fyller deg med nøtter.
Det er mulig å vite for mye.
Får du en kjeks, tenker du ikke over hva som er i den.
Du tenker ikke på alt smøret, fettet, sukkeret og saltet.
Laget med noens hender. Noens hender!
De sier det som om det er bra: "Håndbakte kjeks."
Ikke tenk på det. Hvis du får en kjeks, "Takk!"
Vil du vite venner politiske standpunkt?
Ikke hvis du vil ha venner!
Ikke still de spørsmålene. Man kan vite for mye.
La meg være ærlig.
Jeg vil ikke vite hva kona mi tenker om det meste, mesteparten av tiden.
Vi har vært lykkelig gift i 24 år. Hvorfor? Vi stiller ikke dumme spørsmål.
"Er du lykkelig nå? Er det noe du vil at jeg skal forandre?"
Vi spør ikke!
Vil du være lykkelig gift? Hold kjeft og fortsett videre.
Parterapi? Er du rusa?
Betale en fremmed for å grave i gamle krangler? Ikke faen!
Hver kveld sier jeg til kona:
"Du er håpløs. Jeg er håpløs. La oss se på tv."
Ærlig talt, hun liker meg ikke engang for øyeblikket.
Hun har ikke det på to måneder. Jeg aner ikke hvorfor.
Og jeg skal ikke finne ut av det.
Hun kommer tilbake.
Tjuefire år. Hun glemmer det. Hun kommer tilbake.
Vi er bunnsolide.
Har vi ikke skilt oss over dyrene våre, kommer vi til å klare oss.
Før vi giftet oss sa jeg at jeg ville ha familie, men ikke kjæledyr.
Hun svarte: "Ikke jeg heller." Hun løy meg rett i ansiktet.
Kona og døtrene mine dro ut og hentet nye dyr hver uke.
Jeg bor i et slags sært Noas ark. Dere skulle sett det.
Fugler, fisker og øgler.
Vi har en øgle. Den har forventet levetid på 50 år.
Og det vet den.
Den henger der på grenen sin og ser på meg…
"Vi vet begge hvem som vinner her."
To gærne hunder.
Vi har en mops som heter Frank. Hysterisk artig.
Det er som å bo med et romvesen. Den snorker når den spiser.
Hvem gjør sånt?
Han står ved skålen sin, tygger og svelger. Han er våken.
Lukkede øyne. Han snorker. Han sover.
På Thanksgiving skulle jeg ta vekk skjærebrettet.
Og all kjøttkraften rant ned over sidene og rett ned i fjeset hans.
Jeg har aldri sett en hund le før.
Han var så lykkelig halve dagen. Resten hadde han det grusomt.
Han kjente kalkunlukten, men skjønte ikke hvor den kom fra.
Og vi har en svær, svart labrador, som driter som en mann.
Jeg har aldri sett noe lignende. Jeg må plukke det opp og ta det med hjem.
Som om jeg henter ved før uværet.
Og en katt, en psykotisk seriemorder-katt, som dreper for moro skyld,
Han spiser det ikke. Han river det i stykker og slipper det.
Her er en fugl uten hode.
"Hvorfor gjør du slikt?"
Han ser på meg som om: "Hvorfor spør du om det?
Du fikk en gave. Er det slik du behandler meg?"
Han tar med levende rotter og slipper dem på vaskerommet.
Han går ut i hagen, henter en rotte, drar dem inn etter nakken,
som om rotta skylder oss penger.
Selvfølgelig liker vi ikke hverandre.
Jeg og kona er rottefangere. Sånn tilbringer vi tiden vår.
Jeg bruker ukeblader. Jeg kan lure den inn i et hjørne.
Så ser vi tre på hverandre. Kona mi, rotta og jeg.
Noen må gjøre noe. Noen må plukke opp rotta og få den ut.
Og ærlig talt, det blir ikke meg.
Jeg ville ikke ha dyrene. Jeg tar ikke opp en rotte.
Jeg er flink til å late som jeg prøver.
"Så raske de er."
Kona gjør det. Hun blir utålmodig. Hun tar den opp og sier: "Din pyse."
Så tar hun den med ut.
Ærlig talt, det er derfor jeg ikke liker henne.
Hvem gjør sånt?
Nå må jeg overbevise meg selv om at kona ikke er Rottefinger Johnson.
Min store kjærlighet har rottefingre.
"Vil du ikke rote litt? Jeg kan lage kjeks til deg."
Takk for at dere kom! Dere var herlige!
SKREVET OG FREMFØRT AV TOM PAPA
Tusen takk. Ta vare på dere selv.
Vi ses neste gang.
Tekst: Elin Wikstrøm