Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Doamnelor și domnilor, aplauze
pentru Tom Papa!
Uitați-vă la voi!
DC, mulțumesc mult că ați venit!
Ce frumos!
Ador acest oraș. Mori de râs aici.
Cu fiecare an devine tot mai amuzant.
Mă bucur să fiu aici.
Am trecut prin niște schimbări acasă.
Am dus-o pe fiica mea cea mai mică, ultima mea fiică,
la facultate.
Acum au plecat toți
și nu-ți spune nimeni cât de greu e să te prefaci că ești trist.
Nicio lacrimă.
Chiar credeam că voi plânge. Mă simt foarte prost.
Dar nu cred că am fost vreodată mai fericit.
E în regulă.
Am urmat toți pașii.
O iubesc la disperare. Le iubesc pe amândouă.
Dar a fost frumos cât a durat. S-a terminat.
Vor să fiu fericit.
Nu vrei să te gândești că tatăl tău stă în camera ta goală și plânge.
Vrei să crezi că e OK, că ia droguri recreaționale
și se uită la Rick și Morty singur.
Asta fac eu.
Da.
Pentru că acum am libertate. N-am mai avut libertate.
Nu știu dacă ați fost ca mine, dar, când eram mic,
m-au pus să stau cu părinții mei.
Și nu puteam să beau sau să fumez pentru că erau mereu prin preajmă.
Când am scăpat de ei, mi-am făcut propria familie.
Nu ți se spune că, atunci când ai copii, ei devin noii tău părinți.
Și nu mai poți fuma sau bea pentru că sunt mereu prin preajmă.
Și nu pot păstra un secret.
Dar acum, pentru prima oară, sunt plecați
și fac toate chestiile alea.
Pot să beau Martini în toiul după-amiezii.
Da.
Știu că nimeni n-o să mă sune din senin ca s-o aduc acasă de la karate.
Timp de mulți ani,
am avut niște experiențe dubioase de condus.
„Mă duc eu după ele.”
Nici nu mai port haine acasă.
Ce rost are? Soția pleacă la serviciu, pantalonii jos!
Câinii sunt foarte fericiți: „Acum e ca noi.”
Mă rostogolesc prin curte, câinele se uită la mine.
„Freacă-ți fundul de copac! E o senzație mișto!”
Și are dreptate. Așa e.
E un copac special.
Dar voi fi sincer cu voi.
Aproape ne-a omorât.
Creșterea copiilor nu e o glumă.
Dacă nu aveți copii, lumea vi se adresează foarte degajat:
„Când îi faceți? Ar trebui să-i faceți. Când?”
Nu. Ar trebui să vă gândiți foarte bine dacă vreți să aveți copii.
Dacă mă vedeați înainte de experiment!
Eram slab. Aveam păr lung și creț.
Și vedeam!
Avem ochi de vulturi. Acum am ochi de crab.
Eu și soția suntem niște carcase scorojite a ceea am fost.
Câteodată stăm în bucătărie.
Ea îmi spune: „Ne-am putea face de cap. N-ar ști nimeni.”
Eu îi spun: „Da, am putea.
Sau ne-am putea întinde pe podeaua rece și închide ochii puțin.
E foarte plăcut aici.
Nu murim, doar ne odihnim.”
Chiar nu mai văd. Nu tot timpul.
Doar când conduc noaptea cu alte mașini în jur.
Vin multe spre mine, e ca un foc de artificii.
Îmi spun: „Țintesc partea întunecată din mijloc.”
Confund tomberoane cu oameni noaptea.
„De ce au ieșit toți din case?”
N-au făcut-o. Mâine vine gunoiul. Stai liniștit!
Trebuie să fii deștept, să te adaptezi.
Acum folosesc bordurile.
De aceea sunt acolo. Ricoșez printre ele spre casă.
E o adevărată încântare. Serios.
Pot să fiu iar cine eram înainte de toate astea.
Când ai copii, trebuie să devii Superman.
Ai copii care au nevoie de protecție. Nu ai abilități noi.
Te-au dat afară din spital: „Baftă!” Fără instrucțiuni.
Știți? Și nu eram Superman.
Acum, că sunt mai mari, pot să recunosc că sunt om.
Iar acum știu că au noroc să fie în viață.
De multe ori, când eram tată tânăr, voiam să plâng. Dar nu poți.
Nu voiam să vină copii acasă
și să mă vadă plângând în bucătărie.
„Tată, ce te nemulțumește?”
„Totul!
Nu găsesc nicio soluție!
N-am niciun ban. Tu ai bani?
Ți-am văzut pușculița. Nu mă minți!”
Nu poți fi sincer cu ei când sunt mici.
„Tată, chiar există monștri?”
„Nu știu. Probabil.
Îi simt uneori. Tu îi simți?
Uneori, îi și aud. Îi auzi în pod? Ce se aude?”
Nu poți spune asta.
Când vin la micul dejun: „Trăiești! Nu credeam că vei supraviețui!
Se auzea ceva rozând. Credeam că tu erai masa.”
Acum putem fi sinceri. Nu-mi place întunericul. Le spun.
Nu-mi place întunericul.
Nu cred că-i place nimănui. Nu vă place. Nu, e înfricoșător.
În debara avem o ușă pe arc.
Duce spre garaj, unde depozităm toate chestiile.
Iar ușa se închide automat după ce intri.
Dar întrerupătorul e pe peretele opus.
Durează prea mult. E prea departe.
Nu poți…
Nu pot s-o țin deschisă cu piciorul, trebuie nimerită.
Îl cauți. Dai peste un coș de Paște…
Se închide ușa și e întuneric.
Ce m-a urmărit toată viața spune: „Te-am prins!”
N-am putut recunoaște asta.
Le punem la culcare pe fetițe, pe îngerași:
„Noapte bună, fetelor! Ne vedem dimineață.”
„Noapte bună, tată!
Poți să lași lumina aprinsă? E înfricoșător pe întuneric.”
„Nu.
Haideți, n-aveți de ce să vă temeți!
Ne vedem dimineață.”
Fugeam în camera mea și aprindeam tot.
E înfricoșător pe întuneric. Știam.
Le auzeam scâncetele de pe hol.
Ore întregi.
Am făcut un test ADN înainte să plece.
Chiar le recomand. Da.
Știu că e puțin dubios. Îți dai ADN-ul unei corporații.
Sigur n-o să facă ceva bun cu el.
Sigur o să ne cloneze pe viitor.
Dar cui îi pasă? Vom fi morți. E incitant.
Câțiva vom lupta cu roboți în viitor. E incitant, nu?
Șase fugiți printr-un lan, fără zone intime.
Păr lung, cum n-ați avut niciodată.
Învățați karate și mâncați veverițe.
E incitant!
Dar, pe termen scurt…
nu doar că-ți afli genealogia,
mă așteptam, dar îți afli și secretele de familie.
La asta nu mă așteptam. E incitant.
Toate ies la iveală cu ADN-ul.
N-ai cum să le ascunzi.
ADN-ul e ca un unchi bețiv care apare de Crăciun pentru prima oară.
Spune: „Ia stai, tu crezi că el e tatăl tău?
Am o poveste foarte interesantă!”
Știam că vom avea ADN în preponderență italian
și puțin german despre care nu vorbim.
S-a dovedit că suntem italieni, germani și puțin francezi.
Au adăugat franceza.
Am sunat-o pe mama: „Ce-i cu francezii?”
Mi-a spus: „S-a aflat secretul!
Bunica ta era o curvă.”
„Poftim, cum i-ai zis lui buni?”
„Da, era o târfă. S-a culcat cu toată Europa.
De aceea ai sprâncene ciudate și unchiul tău e gay.”
Nu cred că merge așa.
Gata cu secretele!
ADN-ul și rețelele sociale. Fac turnee prin țară.
Publicul se interesează și-mi mai spune:
„Cred că suntem rude.”
O sun pe mama: „Cine e Holly?”
„Ce ai aflat?”
„Știu că e o femeie în Tampa
care vrea să vină la masă.
Și seamănă mult cu tata!”
„Futu-i! Ne-a găsit!”
Familiile au păstrat secrete de generații. Secrete adânci, păstrate de mult.
Orice îi făcea de rușine în fața vecinilor,
orice nu înțelegeau, orice îi stânjenea,
mințeau despre asta sau vârau totul în pod.
Pune-le în pod! Copil nedorit? Bagă-l în pod!
ADHD nediagnosticat? Bagă-l în pod!
„Copilul tău e bâlbâit?” „Care copil?” Bagă-l în pod!”
În toată America vedeai copii la geam.
„Unde se duc toți?
Vreau și eu rucsac!”
Ce trist!
În copilărie, dacă bănuiai vreun secret al familiei
și îi întrebai pe adulți, te mințeau pe față.
„Cine e bărbatul din garaj?”
„Care bărbat?”
„Locuiește un bărbat acolo.”
„Nu e nimeni acolo.”
„Ba da.” „Taci!”
Ce vremuri ca să fii părinte! Vă puteți imagina?
Puteai să le spui copiilor să tacă.
Fără discuții lungi.
Fără explicații.
Doar: „Taci!”
Nu-i așa că ar fi fost mai ușor?
„De ce frige soarele?”
„Nu știu. Ce-ar fi să taci?”
„Asta nu era necesar.”
Era mai ușor să fii tată atunci.
Nici nu erai considerat unul dintre părinți.
Doar erai prezent și mai plezneai din când în când.
Tata se purta de parcă eram străini care dăduseră buzna în sufragerie.
„De unde naiba au apărut copiii ăștia? Ia-i de aici!”
Venea mama: „Lăsați-l în pace! Muncește mult.”
„Doar ne jucam.” „Nu, acum tăceți.”
Erau alte vremuri.
Un unchi n-a mai suportat.
S-a ridicat în toiul mesei și a plecat.
Nu s-a mai întors. I-a părăsit pe mătușa și pe verii mei.
A plecat. Am întrebat: „Unde e unchiul Bob?”
Și ne-au mințit în față. Au spus că plecase în Siberia.
Nu era în Siberia.
S-a mutat acasă la iubita lui, în același oraș
și a locuit acolo timp de doi ani.
În același oraș.
Îl vedeam pe afară.
Eram la supermarket: „Acela nu e unchiul Bob?”
„Nu, nenorocitul ăla e în Siberia.”
„Seamănă cu unchiul Bob.” „Mie mi se pare că o să taci.”
Într-o zi, s-a întors, s-a așezat și a continuat să mănânce.
De parcă nu se întâmplase nimic. L-am întrebat: „Cum a fost în Siberia?”
A zis: „Nu o chema așa.”
Acum e mai bine.
Cred că e mai bine că ies lucrurile la iveală.
Acum ajutăm oamenii, nu-i mai băgăm în pod.
Ne ocupăm de sănătatea mintală, ne ajutăm.
Ne purtăm mai frumos. Mergem la terapie.
Dacă simțiți nevoia să discutați cu cineva și mergeți la terapie, bravo vouă!
Eu nu merg, dar bravo vouă!
Eu am multe lucruri de rezolvat. Dar mă distrez.
Știu că, dacă merg la terapie, îi vor pune capăt.
Știu care e problema. Mănânc și beau prea mult.
„Nu vrei să afli de ce?”
Știu de ce.
Viața e grea, iar alea sunt distractive.
Toți avem probleme. Toți cei de aici au ceva pe suflet.
Eu fur din magazine.
Serios. Să încercați! E distractiv.
Știți cum copiii fură când sunt mici? N-am fost prins și încă o fac.
Da, sunt neînfrânt.
Nu chestii mari. Nu sunt nesimțit. Chestii precum ață dentară și bomboane.
Chestii care nici n-ar trebui plătite.
Înțelegeți? Pixuri? Nu plătesc pentru pixuri.
Nu-ți dau bani pentru pixuri. Eu fur pixuri.
CVS, Walgreens…
Dacă am ieși în oraș, ți-aș lua pixul.
Încercați! E distractiv. Când ești adult, nu se pun cu tine.
Un manager de 16 ani de la CVS
te vede băgând o bomboană în buzunar:
„N-am timp de prostiile astea!
Să chem poliția pentru profesor? E ridicol.”
Cu cât voi înainta în vârstă, cu atât voi fura mai mult.
Da, când voi avea 80 de ani, numai asta voi face.
Mă voi trezi, îmi voi bea cafeaua și voi da iama în Best Buy.
„S-a întors! Ce a mai luat? Pare a fi un PlayStation.”
„Să-l recuperăm?” „Nu, urmărește-l până la mașină!
Adoarme până s-o pornească. Va fi bine.”
Acum se ajută copiii, e mai bine. E un lucru bun să ajuți copiii.
Când au probleme, niște profesori grozavi îi ajută.
Nu aveam profesori grozavi pe vremea mea.
Erau în ultimul hal.
Nu aveau răspunsuri, le spuneau alor mei că eram hiperactiv.
La fiecare ședință spuneau asta:
„Vorbește toată ziua și își face prieteni.
Trebuie să-i punem capăt imediat!”
Veneau la ore, își aranjau perucile,
luau o dușcă și aruncau cu chestii spre noi.
Mereu aruncau cu chestii. Radiere, cretă…
Amicul meu a fost lovit în cap cu un dicționar.
Da, direct în cap.
N-aveam nevoie de amfetamine, eram atenți.
Viața noastră era în joc.
Aveam o profă de spaniolă care venea atât de mahmură,
încât erau 50% șanse să-i iasă o țâță pe-afară.
Eram atenți.
Muy bien!
Dacă mergeți la terapie, să știți că veți merge mereu.
Nu ne îndreptăm. Nu se poate repara.
N-am auzit niciun amic: „Ultima zi de terapie. Sunt bine acum.”
Nu merge așa.
Avem o natură fizică.
Ne schimbăm constant, evoluăm și ne deteriorăm.
Asta te afectează fizic și emoțional în fiecare minut, în fiecare secundă.
Nu-ți poți acorda atâta atenție.
Suntem proiecte în desfășurare.
Uneori, cred că întreaga mea rețea emoțională
e dependentă de ce mănânc în acea zi.
Ați avut zile așa?
„Doritos? N-am mai mâncat de mult.”
După jumătate de oră: „Cred că mă omor.
De ce îmi frig ochii? Mă simt ciudat.”
Mereu în schimbare. Nu vă cunosc, dar știu sigur
că v-ați schimbat puțin de la începutul spectacolului.
Nu? Efectul ierbii a trecut.
Alcoolul își face efectul. Unii n-ați mâncat și sunteți morocănoși.
Unii ați mâncat prea mult. Aveți gaze și vă deranjați vecinii.
Alții sunteți blocați. Vă vine să urinați?
Trebuia s-o fi făcut înainte.
Nu suntem fericiți tot timpul. Nu vă stresați!
Nu vă simțiți inferiori că nu sunteți fericiți mereu!
E o minciună. E un concept de pe rețele.
N-ar trebui să fim fericiți mereu.
E ca punctul maxim al cocainei. E aici, sus.
Nimeni nu e fericit mereu.
Clovnii sunt fericiți mereu și sperie pe toată lumea.
Au mereu zâmbetul pe față.
Pentru că omoară noaptea și se gândesc la asta ziua.
N-ar trebui să fim fericiți mereu.
Fericirea e aici. Ar trebui să fiți veseli.
Dar asta e aici. Bucuria e aici.
Iar depresia urmează.
Chiar aici.
Aproape de bucurie, iar toată ziua e…
N-ar exista comedie altfel.
N-am fi aici acum. Așa funcționează.
Veniți, râdem vreo două ore.
După ce se încheie, înapoi în Răhățești!
Da. Așa am numit viața voastră.
Răhățești.
E în regulă. Și eu locuiesc acolo.
N-ar trebui să fim.
Gândiți-vă la tablourile din muzee
cu toți oamenii măreți de dinaintea noastră!
Regina Elisabeta, Ioana D'Arc,
Washington, Isus.
Niciun zâmbet. Ați observat vreodată?
Nimeni nu zâmbește.
Nu sunt tablouri cu Lincoln și tovarășii lui…
Un singur zâmbet faimos, Mona Lisa, și e strâmb.
E zâmbetul pe care i-l oferi cuiva când ajunge în lift în ultima clipă.
„Nu puteai să aștepți? Bine.
Acum apeși toate butoanele. Bine că ai venit!”
Uneori, ai nevoie de perspectivă ca să știi că ești bine. Știți?
Merg în bodegi. Ați făcut-o vreodată?
Există în fiecare oraș.
Faceți-o!
Știți la ce bodegă mă refer.
E stranie, fără geamuri. Are doar un gemuleț pe ușă.
Nu vezi mișcare înăuntru.
Ușa e capitonată, nu știu de ce.
Intrați în una în toiul după-amiezii!
Luați-i ceva de băut bătrânului de 80 de ani care stă la bar,
sub cele mai triste luminițe de Crăciun!
Stau atârnate acolo din 1937.
Luați-i de băut! Nu se știe cum îl cheamă. I se spune Popeye, dar nu-l știe nimeni.
Ascultați-l!
A luptat în fiecare război, a sărăcit la fiecare recesiune
are toate bolile descoperite pe lume.
După o oră, ieșiți iar la lumină:
„Cred că pot să fac asta.
O să fiu bine.”
E greu să te simți bine.
Nu mă simt prea bine acum.
Voi? Mă distrez, dar nu mă simt bine.
Voi vă simțiți bine? Nu. Da. Vă simțiți grași. Toți ne simțim așa.
Da. Nu grași, umflați.
Sigur umflați.
Se rezolvă când urinăm. Nu credeți?
Sigur. E doar retenție de apă.
Apă amestecată cu pui prăjit, paste cu brânză
și înghețata pe care o mâncăm în bucătărie când doarme lumea.
N-aveți nevoie să vă spun că sunteți grași. Știți care e problema.
Poate că nu grași, dar ceva care nu vă place la voi.
Toți avem ceva. Nu știu ce e, dar acum vă gândiți la asta.
Poate că aveți șolduri plinuțe. Poate un sfârc diform. Am văzut multe.
Cel care se tot rătăcește spre dreapta fără motiv.
Toți se uită încoace, iar el se duce încolo.
Multe picioare! E sezonul picioarelor.
Le văd la aeroport. Multe picioare urâte pe lume.
Multe femei de vârstă mijlocie care evoluează,
le cresc degete în plus în timp real.
Ați văzut? Lângă degetul mare, o protuberanță care iese într-o parte.
Pare util acasă ca să strângă frunze,
să răspundă la e-mailuri și să vorbească la telefon simultan.
Dar acum sunteți în public. Ce ziceți de șosete?
Ne torturăm singuri.
Cred că obiectivul creierului
e să memoreze insulte care ni s-au adresat de-a lungul vieții
și să ni le amintească întruna până murim.
Chiar și atunci, pun pariu că nu se oprește.
Mă voi uita la mine în sicriu:
„Sunt dezgustător! Uită-te la mine!
De ce m-au îmbrăcat în trening? Nu l-am purtat niciodată.
Cum pot să fiu mort și tot să par transpirat? Sunt groaznic.”
Apropo, majoritatea acestor insulte, aceste probleme cu stima de sine
sunt de demult.
Nu sunt ceva recent. Creierul vostru le-a reținut multă vreme.
Nu ești insultat ca adult.
Când vi s-a zis la supermarket: „Mergi ca o rasă grasă!”
Cineva din spate la casă: „Pari sărac.”
„Îmi hrănesc familia.”
S-au întâmplat în copilărie, când te-ai dus la școală încântat.
„La revedere! Mă duc la grădiniță.”
Ai intrat în școală entuziasmat, iar toți copiii au venit buluc:
„Miroși a șuncă.”
„De ce ai spune asta? Am venit ca să colorez și să-mi fac amici.”
După treizeci de ani, umbli prin casă:
„N-o să fiu promovat. Toți știu că miros a șuncă.
Donna o va primi. Toți o adoră.
Ea miroase a fursecuri.”
Doar creierul nostru face asta. Alte animale n-au problema asta.
Câinele n-are stimă de sine scăzută.
Câinele nu se consideră un gunoi,
chiar dacă mănâncă din gunoi.
Nu-și face morală apoi când stă pe canapea:
„Ce e cu mine?
Trebuie să mă adun.
Le-am spus decizia de început de an, fără gunoi!
Am spus-o într-o cameră plină de oameni.
Au lăsat ușa deschisă. Mi-am pierdut cumpătul.
Nu pot să ies la plimbare așa.”
Nu, mănâncă gunoi, vine pe canapea:
„Mersi. Am văzut cum m-ai ajutat.
Mersi. Și eu te iubesc.
L-am mâncat pe tot.
Am mâncat și punga. Da.
Da. Știi de ce? Pentru că sunt băiat cuminte.
Da. Sunt băiat…
Scuze!
Doamne, am vomitat! Îmi pare rău.
Ai de gând să cureți? Nu.
Mănânc și asta.
Tu mă ajuți, te ajut și eu.
Cred că am un sâmbure de avocado în fund.
Îl rezolvăm miercuri, când întârzii la muncă.
Nu-ți face griji acum!”
Fii mai mult precum câinele!
Tratează-te așa cum se tratează câinele!
Serios! Las-o mai moale! Nu fi așa de dur cu tine!
Care e obiectivul, prieteni? Să arătăm minunat?
Nu, să rămânem în viață. Ăsta e! Trebuie doar să rămâneți în viață.
Sunteți aici astă seară. Ați reușit. Felicitări!
Păi,
nu știu dacă necesită neapărat aplauze.
S-a adunat mult avânt până acum, nu?
Da, se pare că nu e așa de greu să trăiești.
Au fost atâtea momente pe muchie de cuțit și încă reziști.
Mereu pe muchie de cuțit.
De fiecare dată când e cât pe ce, celorlalți li se pare haios.
„Frate, era să fiu lovit de autobuz!”
„Cât ai stat sub plută la piscină? Dumnezeule!
Te îneci mereu cu chestii.
Odată am avut o bilă de Pachinko în creier.
Pachinko e ca pinball-ul, dar cu bile de rulmenți.
Când eram copil, mi-am dat seama că bila îmi încăpea în nas.
Am crezut că va fi haios, că o voi băga într-o nară,
apoi voi închide nara și o voi propulsa spre fața amicului meu.
Bună glumă!
Am pregătit totul, mi-am dat seama cât de haios va fi
și am inhalat.
Nu știu unde a ajuns.
A fost un drum aiurea la Urgențe. „Scoateți-o!” A fost foarte jenant.
„Se crede amuzant. Spune-i ce ai făcut!”
„Scoateți-o!”
Multe clipe pe muchie de cuțit. Mereu ne electrocutăm.
De câte ori ați… Oriunde v-ați duce.
De ce știm cu toții ce gust au bateriile?
Pentru că suntem proști și avem noroc să fim aici.
Am avut un coleg la cămin.
Tipul bea direct alcool etilic
și-și dădea foc la pârțuri în fața tuturor.
În fiecare seară.
Până și el e încă în viață!
Da. E avocat în Phoenix.
Lumea se duce la el când au probleme.
Habar n-au că e doar un creier agitat în costum.
Mă mir că suntem în viață, cu mâncarea din țara asta.
Dumnezeule!
Ne distrăm, dar nu mâncăm bine.
Suntem singura țară cu un concurs național de mâncat hotdogi.
Concurs de mâncat hotdogi.
Un hot dog e cel mai rău lucru pe care-l poți mânca.
S-au făcut studii că fiecare hotdog mâncat
îți reduce 30 de minute din viață.
Ar trebui să fie o urgență națională.
Ne oprește? Pe naiba!
În schimb, avem un concurs și-l transmitem pe ESPN de Ziua Independenței
ca să ni-i prezinte pe cei mai buni dintre noi.
Îi dăm copiilor noștri la grătare.
Țipăm: „Dă-te jos, stinge țigara
și mănâncă un hotdog!
Arată puțin respect!”
Cui îi pasă? Sunt 30 de minute din viață. Nu e de parcă se termină astă-seară.
Nu mănânci hotdogul azi și le pierzi astă-seară.
Nu, la sfârșit, când e ciudat și înfricoșător.
Vrei să-mi spui că fiecare hotdog mâncat
îmi scade 30 de minute din holbatul la perete într-un azil?
Așteptând ca un străin să mă schimbe.
Mie mi se pare că hotdogii sunt un super-aliment!
Ar trebui să-i mâncăm la fiecare masă.
Ar trebui să refacă piramida alimentară și să pună hotdogii sus.
Știu că există presiune. Mereu există multă presiune.
Nu vreau să vă fac să vă simțiți prost
sau să vă amplific stima de sine scăzută.
Sunteți frumoși. Toți sunteți frumoși. Sunteți niște miracole.
E o nebunie că trăim acest moment.
Cumva, praful de stele din acest univers vast și absurd
s-a pus laolaltă și v-a creat pe voi!
Sunteți un miracol și stați lângă alt miracol.
Toți suntem.
Știu că e greu să credem asta.
Când vă opriți la non-stop în drum spre casă…
nu e chiar plin de miracole.
Par a fi multe greșeli.
E în regulă. Și eu sunt miracole. Doar fac alegeri ciudate.
Nu, toți sunteți frumoși. Sunt atras de voi toți.
Fiindcă sunteți îmbrăcați. Să fim sinceri!
Fiecare are stilul său, arată grozav.
Peste câteva ore, îndepărtăm straturile…
E altă poveste. Atârnă multe chestii.
Ies din fund fire de păr ca Jack și vrejul de fasole.
Apar chestii care nu credeai că pot să crească pe om.
„E o scoică? Ce sunt eu?
Barcă?”
Nu-mi place să mă văd gol.
Ies din duș. Sunt singur în baie.
Mă surprind în oglindă.
Pun prosopul imediat pe mine ca o damă, mă acopăr de la sâni la coapse.
Ca un cârnat în aluat, iar desertul, prosopul de pe cap.
Sfârcurile mele erau aici.
Am văzut o poză cu mine în liceu. Erau aici.
Acum sunt aici. Aici!
Erau aici. Acum au coborât… Le ating acum. Sunt aici.
Parcă au demisionat și au plecat.
Fără preaviz.
Au răsturnat biroul, mi-au arătat degetul și au luat-o la fugă.
Încă sunt în mișcare.
Nu le prind niciodată, dar se mișcă. Ca niște evadați într-un lan.
La 80 de ani le voi avea în buzunare.
E greu să fii bine cu tine din cauza rețelelor sociale.
Când deschizi telefonul, vezi oameni care arată grozav.
Mereu te numesc ratat pentru că nu trăiești ca ei.
Îți apar clipuri cu oameni în băi de gheață.
Îi vezi pe ticăloșii ăștia.
Te fac ratat că nu-ți începi ziua
cu o baie de gheață.
Mai tăceți naibii!
Cărați-vă din telefonul meu!
Voi face un clip despre beneficiile unui duș lung și fierbinte.
Asta e mișto, când îl faci tot mai fierbinte,
apoi mai stai 15 minute, ieși moleșit de acolo
și-ți anulezi toate planurile din acea zi.
Asta e mișto!
Tipii care își arată pătrățelele.
Dezbrăcați până la brâu când nu trebuie.
La școală sau în stația de autobuz.
„Vrei pătrățele ca ale mele?”
„Nu, pe bune.”
Ce să fac eu cu pătrățele? Nimic. N-o să-mi îmbunătățească viața.
Nu mă impresionează. Îmi pare rău pentru ei.
Știu că sunt singuri. Trebuie să fie singuri.
Nu poți locui cu cineva când ai pătrățele,
să faci abdomene sub măsuța de cafea 24 de ore pe zi.
Ea încearcă să se uite la TV. N-ar suporta nimeni.
Nu, locuiește într-o garsonieră, are bară de tracțiuni,
consumă shake-uri proteice și se cacă precum o capră.
Ei nu mă impresionează, ci voi.
Cei care locuiesc cu familia. Asta e impresionant.
Credeți că pot ce puteți voi?
Să pregătească familia pentru școală dimineața pe întuneric?
Să facă micul dejun pentru fiecare sclifosit din casă?
Ferească Dumnezeu să mănânce același lucru într-o zi!
Apoi să hrănească toată animalele?
Și să curețe ce iese din cealaltă parte imediat?
Apoi să-i lase la școală?
Apoi să-i ia la sfârșitul zilei, după 20 de minute?
Și să-i ducă cu mașina ca Uber toată după-amiaza
la toate activitățile tâmpite la care nici nu se pricep.
Nici vorbă! Credeți că Pătrățelel așteaptă la dentist?
Răsfoind o revistă lipicioasă,
așteptând să iasă dentistul cu factura de 5.000 de dolari?
O factură de 5.000 de dolari, că afurisitul nu s-a mai spălat pe dinți.
Și știai! Știai că nu se mai spăla pe dinți.
N-ai mai întrebat
ca să nu strici mereu ora de culcare.
Te-ai săturat să fii omul rău. Ai verificat periuța,
era udă, dar era o minciună.
Era o minciună.
Era o escrocherie.
Doar și-a udat periuța, stând pe WC, probabil uitându-se la porno pe telefon.
Iar acum ai o factură de 5.000 de dolari.
Dar oricât de dementă și costisitoare ar fi acea casă,
prefer să locuiesc cu acele suflete,
cu acele suflete epuizante, decât singur, cu pătrățelele.
Într-un fel, familia trebuie să-ți fie recunoscătoare.
Nu-ți vor mulțumi. Nu vor spune: „Mersi că ne ții în viață!”
Dar asta faci, practic.
Îi ții în viață. Fără tine, ar fi morți.
Dacă le-aș lăsa fiicelor mele o conservă și un desfăcător și aș pleca 24 de ore,
ar fi moarte!
Moarte.
Nu vor mulțumi, nu aștepta! Scoate-o de la ei!
Când îi vezi: „Amicul meu mi-a zis să-ți amintesc
că, fără mine, ai fi mort!
Sau, mai rău, fără dinți! N-ai avea dinți!
Ca un dovleac de Halloween.
Ai merge la școală cu fața pungă…
dorindu-ți să fii mort!
Cu plăcere!”
Îi blochez pe acești oameni pe Instagram.
Nu-mi apar pe pagină. Mie îmi apar doar brutari.
Asta e tot. Brutari.
Îmi place să fac pâine. Nu mă pot opri.
Îmi place.
Algoritmul meu are doar pâine. Pâine și bebeluși. Atât.
V-ar plăcea preferatul meu. E mic de înălțime și burtos.
E un brutar francez. E doar un pătrățel.
E doar un pătrățel plin cu unt.
El prepară cornuri. Atât face. Prepară cornuri.
Le bagă la cuptor, le coace, le desface și le rupe.
Iese aburul.
Apoi le mănâncă la cameră și mă excit.
Mâncarea e limbajul iubirii în familia mea.
Așa comunicăm noi, prin mâncare.
Mama îmi făcea sendvișuri cu salam pentru școală zi de zi.
Așa știam cât mă iubea.
Dacă era un sendviș, nu era prea bine.
Dacă primeam trei, fusesem băiat cuminte.
Mi se spunea Tommy Salam. Atâtea sendvișuri cu salam mâncam!
Părinții mei tocmai m-au vizitat. Dumnezeule! Îi ador.
Dar au stat două săptămâni.
Nu la hotel. N-au întrebat, au venit direct.
Două săptămâni. Asta nu e vizită, e revoltă.
Tata e atât de zgârcit, încât a ales datele
până să fie destul de ieftin
și apoi a luat biletele.
Putem să le plătesc eu.
Aș fi plătit pentru zbor, hotel sau un lunetist.
Îi ador, nu înțelegeți greșit!
E o binecuvântare să-i ai în viață.
Dar, Dumnezeule, e prea mult!
Mama a fost drăguță: „Nu-ți face griji!
Nu deranjăm. Doar o să fim prin preajmă.
Nici n-o să ne simți aici. Nu e nevoie să ne ții companie.
Vrem doar să fim prin preajmă.” Bine.
Da, sigur!
Mă strecuram dimineața în bucătărie
ca să beau o cafea înainte să înceapă.
Stăteau la masă ca două foci singuratice.
Așteptau de la patru dimineața:
„Nu știam când vă treziți!”
Când ai musafiri,
nu există destule activități pentru câte ore sunt într-o zi!
Îi duci la plajă: „Uitați oceanul!
Bine, hai acasă!
Mai avem 12 ore până la culcare.”
Problema e că n-au activitate, n-au hobby-uri.
Nu fac rebusuri, Sudoku, nu joacă tenis de masă, nimic.
Sunt doi părinți italieni care mănâncă.
Mănâncă și discută despre ce au mâncat.
Discută despre ce vor mânca
și dacă au timp de gustări.
Parcă am doi ratoni pensionați la mine în bucătărie.
Mama căuta resturi prin gunoiul de sub chiuvetă:
„Mai era carne pe os.
Nu știu de ce l-ai aruncat, bogatule!”
Tata mânca un fursec și discutam.
L-a scăpat pe jos, a călcat pe el, l-a luat de pe talpa pantofului
și l-a mâncat!
Chiar în fața mea.
L-am întrebat: „Ce faci?”
Arăta ca un copilaș care știa că era în belele, dar nu știa de ce.
I-am zis: „Fără fursecuri de pe talpă!
De ce mănânci fursecul de pe talpă?”
Mi-a zis? „Ce? Fii serios. L-am întrecut. Regula de cinci secunde.”
Nu funcționează așa.
Dacă scapi un fursec în WC, nu-l mănânci dacă ești rapid.
Îl ador. Știu că e o relație complicată.
Dacă aveți norocul să mai aveți părinți, e o binecuvântare.
Știu că vă simțiți vinovați adesea.
Uneori sună și nu răspundeți.
Când răspundeți, n-aveți răbdare că nu știu să umble pe telefon.
Spuneți ceva răutăcios când închideți. Vă simțiți vinovați adesea.
N-o faceți, fiți atenți la mine!
Nici ei nu spun lucruri bune despre voi.
Garantez că atunci tata era în cameră și spunea:
„Trebuie să plecăm de aici.
Bogatul nu m-a lăsat să mănânc fursecul.
Cine naiba se crede?
Apropo, ți-am adus unul, dacă vrei!
Înainte de culcare.”
Asta pune familia în perspectivă.
Acum că fiicele mele pleacă, eu voi fi în locul lor.
Voi vrea să fiu prin preajmă.
Voi vrea ca ele să mă placă și toate cele.
Ador familia. E un lucru minunat. Eu provin dintr-o familie mare.
Dar îți și frânge inima. O să-ți rănească sentimentele.
Nu poți avea iubire fără o inimă frântă.
E ca atunci când iei un câine mare.
Nu-i înțeleg pe oamenii aceia.
Iau niște câini uriași. Sunt plini de blană și de iubire.
Îți acaparează toată casa. Toți ajung să-i iubească.
Și mor în trei luni.
N-aș suporta suferința aia.
Vreau ceva mic și afurisit, cu spasme, care să facă pe el,
dar să trăiască 25 de ani.
Să-și piardă câte un membru.
Să-i iasă ochii.
„Încă îți sunt alături, Tommy.”
Un amic și-a luat un dog german.
Ești drogat?
Ce? Ar trebui să-l vândă cu lopată inclusă.
N-a făcut față.
Așa e și cu copiii. Îți acaparează casa.
Până să-ți dai seama, pleacă deja.
Nu-și amintesc ce ai făcut pentru ei în primii cinci ani.
N-au amintiri.
În ultimii patru ani, încearcă să plece.
Deci rămân opt ani la mijloc?
Nu cred că merită.
I-am spus fiicei mele acum:
„Să știi că am făcut toate astea pentru tine!
Eu n-am vrut casa asta. N-am vrut orașul ăsta.
N-am vrut niciun animal.
Nici nu mai am prieteni. Prietenii mei sunt părinții alor tăi!
Am făcut toate astea pentru tine, iar tu pleci?
Eu ar trebui să plec.
Poți să păstrezi totul.
Dă-mi doar un rucsac, un CD cu Van Halen și niște iarbă!
O să duc iar viața de dinainte să te cunosc.”
Dar le iubesc foarte mult.
Ce ciudat! Nu-ți plănuiești viața. Pur și simplu se întâmplă.
Ai niște idei, dar doar se întâmplă.
Nu credeam că voi ajunge aici, când voi discuta despre familie.
S-a întâmplat.
Mă săturasem să mănânc pizza singur.
Mâncam pizza singur mereu. Devenise deprimant.
Mâncam pizza singur și am văzut o fată drăguță.
I-am zis: „Vrei să mâncăm pizza?”
Mi-a răspuns: „Da. Mereu mănânc singură.”
„Și eu. Hai să mâncăm împreună!”
„Bine.”
După cinci ani, eram la aeroport
cu un bebeluș despuiat și o pisică în cușcă,
și strângeam un cărucior cu picioarele, transpirând de mama focului.
Și viața noastră se încheiase. Da.
Din cauză că n-am mâncat pizza singur.
Nu vă pot spune ce să faceți în viață.
Nu știu. Faceți copii sau nu! Căsătoriți-vă sau nu!
Pentru mine a meritat.
Toată treaba asta a meritat fiindcă știu că, la sfârșit,
va răspunde cineva la telefon.
La sfârșit, va fi cineva
care să răspundă când sună poliția
că m-a găsit iar înotând în fântâna de la mall.
„Coboară! Nu, se distrează. Nu te grăbi!
Poartă pantaloni de data asta. Chiar se distrează.
Copii aruncă cu monede în el. Nici nu simte.
E posibil să fi furat un PlayStation. Discutăm aici.”
Mergem în aceeași direcție.
Orice ați alege, plecăm din același loc.
Toți mergem dincolo. Știți?
Dacă tinerii de aici văd un bătrân,
știu că nu vă gândiți că așa veți ajunge.
Vă uitați la un bătrân și nu vă vedeți pe voi.
Parcă vă uitați la un sequoia sau la un inorog.
Dar așa veți ajunge și voi cândva.
Dacă sunteți maturi și vă uitați la tineri: „Încă arăt așa.”
Nu-i adevărat.
Nu e așa.
E un clișeu. Mă transform în tata. Se întâmplă. Nu vreau asta.
Am cumpărat un set de spray de silicon.
Nici nu știu ce este.
Nu știu la ce se folosește, dar era la promoție.
Asta ar face și tata.
Acum o să-i dau unul poștașului, fără motiv.
Așa ar face și tata.
Credem că suntem tineri, puternici, sănătoși și arătați minunat.
Fără să vă dați seama, veți sta la coadă la aeroport
cu perna pentru gât, crezând că e mișto.
Veți începe să faceți exerciții de bătrâni.
Veți începe să faceți așa.
Vom deveni bătrânii care încep să tușească din senin.
Nu mănâncă, nu bea, doar explodează!
Se fac pământii. Le ies ochii.
Apoi se opresc și continuă discuția.
„Nu vorbim despre ce s-a întâmplat?
Era să mori acum câteva clipe.
Nu? Bine. Spune povestea pe care am auzit-o de mii de ori!
E grozav.”
Dar e greu să fii bătrân în zilele noastre.
Nu te mai poți pensiona.
Tot măresc vârsta de pensionare. Nu e frumos față de bătrâni.
Nu e frumos pentru tinerii care trebuie să lucreze cu bătrânii.
Chiar vreți un pilot de 80 de ani?
„Puneți-vă centurile! Mergem la Dayton! Adică Denver. Știți voi.
Sunt epuizat.
Trebuia să mă pensionez de mult, dar nu mă lasă.
Sunt aproape de moarte, dar și voi!”
Dacă îi punem la treabă, să ne distrăm cu ei! Închiriați-i!
Închiriați-i celor care împart cursa!
Spuneți-le că se duc la muncă!
Îi lăsați la birou, cineva îi ia în partea opusă.
„Mai avem până ajungem?”
„Ajunseseși deja.” „Da?
Nici n-am luat prânzul.”
Închiriați-i pentru căruța bântuită!
Lăsați șase bătrâni în pădure pe drum!
Nu vreau să râd de bătrâni.
Vreau să fiu bătrân, să fiți toți bătrâni!
Ar fi o binecuvântare. Ar fi grozav. Tot voi merge în turnee.
Voi veni la azilul vostru.
Voi spune glume. Nu veți râde.
Veți clipi și veți da pârțuri.
Vreau să trăiesc cât să mă îmbrac precum un căpitan de vas,
fără motiv.
I-ați văzut vreodată?
Nu au barcă, nu locuiesc lângă apă.
Pur și simplu devin Captain Crunch.
Au pălăria, nasturii, tot. Trebuie să le ținem isonul.
Sper să vă fie anul bun! Da. Distrați-vă!
Nu cred că va fi un an grozav.
Se pare că va fi cam enervant.
Aș spune să opriți știrile, dar devine tot mai greu.
Toți avem telefoane tâmpite. Când le deschidem…
Iar țipă un idiot la voi, nu? „Voiam să caut o cafenea.”
Telefoanele sunt de groază.
Recent a trebuit să-i explic nepotului ce înseamnă „apocalipsă nucleară”.
Da. Mersi, TikTok!
Puștiul habar n-avea ce era. Apropo, are 17 ani!
I-am zis: „Poate că notele proaste sunt un avantaj. Bravo ție!”
Se țipă la el ca să citească. Era fericit până acum o săptămână.
I-am zis: „Da, toți o să murim într-o zi
și există o cale ca să murim în aceeași zi.”
Nu vă faceți griji! Puteți să știți prea multe.
Nu vă trebuie informație.
Doar pentru că ni se oferă, nu înseamnă că vă trebuie.
Puteți muri într-un atac nuclear sau prin atacul unei veverițe.
Am văzut pe Youtube. E o moarte îngrozitoare.
Îți scot ochii și te umplu cu nuci.
Puteți să știți prea multe.
Dacă cineva vă dă un fursec, nu vă gândiți ce conține.
Nu vă gândiți la unt, la grăsime, la zahăr, la sare.
Făcut cu mâinile cuiva.
Cu mâinile cuiva!
O spun de parcă e de bine. „E un fursec artizanal.”
Nu vă gândiți! Primiți un fursec: „Mulțumesc!”
Vreți să știți opiniile politice ale amicilor?
Dacă vreți să-i aveți, nu!
Nu întrebați! Puteți ști prea multe.
Voi fi sincer cu voi.
Nu vreau să știu ce crede soția mea despre multe lucruri,
în mare parte din timp.
Avem o căsnicie fericită de 24 de ani.
Știți de ce? Nu punem întrebări tâmpite.
„Ești fericită acum?
Ar trebui să schimb ceva la mine?”
Nu întrebăm așa ceva.
Vreți o căsnicie fericită? Tăceți și mergeți mai departe!
Terapie de cuplu? Ești drogat?
Să plătesc un străin ca să disece certurile? În niciun caz!
Îi spun soției seară de seară: „Tu ești varză. Eu sunt varză.
Hai să vedem un serial!”
Voi fi sincer cu voi. Nu mă place în acest moment.
Nu mă place de două luni. Habar n-am de ce.
Și nici n-o să aflu.
Se întoarce ea!
Sunt 24 de ani. Va uita. Se va întoarce.
O ador. Suntem un cuplu solid.
Dacă n-am divorțat din cauza animalelor din casă, ne descurcăm.
I-am spus: „Vreau să ne întemeiem o familie.
Sună minunat. Nu vreau animale.”
Mi-a zis: „Nici eu nu vreau animale.” M-a mințit în față.
Soția și fiicele meu au luat diferite animale săptămânal.
Parcă locuiesc în Arca lui Noe. Ar trebui să vedeți.
Păsări, pești, șopârle.
Avem o șopârlă. Are o speranță de viață de 50 de ani.
Și știe asta!
Stă pe creanga ei și mă privește…
„Știm cine va câștiga cursa.”
Doi câini nebuni.
Avem un mops pe nume Frank. E haios foc.
Parcă trăiești cu un extraterestru.
Sforăie în timp ce mănâncă.
Cine face asta?
Stă lângă castron, mănâncă, înghite. E treaz.
Are ochii închiși. Sforăie. Doarme.
Odată am mutat tocătorul după ce am tăiat friptura,
iar zeama curgea pe margine,
pe masă, direct pe fața lui.
Nu mai văzusem un câine râzând.
A fost fericit jumătate de zi și deprimat în cealaltă.
Simțea mirosul curcanului, dar nu știa de unde.
Mai avem un labrador negru care se cacă cât un om.
N-am mai văzut așa ceva.
Trebuie să-l adun și să-l aduc în casă,
de parcă aduc lemne pentru iarnă.
Și o pisică, o criminală în serie psihopată
care omoară de plăcere și nu mănâncă.
O face bucăți și o lasă jos.
Poftim o pasăre fără cap!
„De ce ai face asta?”
Se uită la mine: „De ce m-ai întreba așa ceva?
Îți ofer un cadou, iar tu așa mă tratezi?”
Aduce șobolani vii în camera tehnică.
Se duce în curte, îi târăște în casă de gât
de parcă ne datorează bani.
Normal că eu și soția n-o să ne plăcem mereu.
Acum prindem șobolani. Așa ne petrecem timpul.
Eu mă pricep cu ziare. Pot să-l prind într-un colț.
Ne uităm la celălalt. Eu, soția și șobolanul.
Cineva trebuie să facă ceva.
Cineva trebuie să-l prindă și să-l ducă afară.
Voi fi sincer cu voi. Nu sunt eu acela.
N-am vrut animalele. Nu prind un șobolan care mușcă.
Dar mă prefac, de parcă încerc din greu, da?
„Ce rapizi sunt!”
Soția mea o face. Își pierde răbdarea. Se uită la mine: „Molâule!”
Și îl duce afară.
Voi fi sincer. De aceea nu o plac eu uneori.
Cine face așa ceva?
Acum trebuie să scap de ideea că nu-s însurat cu Omul cu șobolani.
Iubirea vieții mele are urme de șobolan pe mâini.
„Nu vrei să ne hârjonim? Poate îți fac fursecuri.”
Mersi că ați venit! Ați fost grozavi.
Mulțumesc mult.
Aveți grijă de voi!
Ne vedem data viitoare!
Subtitrarea: Ramona Coman