Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Пані та панове, вітайте
Тома Папу!
ТОМ ПАПА: НАЙВАЖЧЕ ПОЗАДУ
Овва.
Які ж ви молодці.
Ви молодці.
Вашингтоне, дякую, що прийшли.
Так приємно.
Люблю це місто. Тут весело.
Щороку все веселіше.
Я радий бути тут.
У мене в домі відбулися певні зміни.
Ми відправили останню доньку, останню дитину,
до коледжу.
Усі вже роз'їхалися,
але ніхто не попереджав, як важко буде
вдавати, що нам сумно.
Жодної сльозинки.
Я справді думав, що плакатиму. Мені так соромно.
Але я щасливіший, ніж будь-коли.
І це нормально.
Ми зробили для них усе.
Я страшенно її люблю. Я страшенно люблю їх обох.
Знаєте, було добре, але це кінець.
Вони бажають мені щастя.
Не хочеться думати, що тато сидить у порожній кімнаті й плаче.
Хочеться думати, що він живе далі, займається мікродозуванням
і дивиться «Ріка і Морті» на самоті.
Саме це я й роблю.
Так.
Бо тепер я маю свободу. Досі я не мав свободи.
Не знаю, як ви, але я в дитинстві
був змушений жити з батьками.
І я не міг пити чи курити, бо вони завжди були поруч.
Коли я втік від них, я створив власну сім'ю.
Ніхто не попереджає, що коли ви маєте дітей, вони стають вашими новими батьками.
І вам не можна пити й курити,
бо вони завжди поруч.
І вони не вміють берегти таємниці.
Але тепер, уперше в моєму житті, усі роз'їхалися,
і я роблю все, що хочу.
Можу випити мартіні серед дня.
Так.
Бо знаю, що ніхто мені не подзвонить зненацька
й не попросить забрати з карате.
Багато років
я сідав за кермо в нетверезому стані о 04:00 ранку.
«Я її заберу. Треба забрати».
Удома я більше не ходжу одягненим.
Який сенс? Моя дружина вранці йде на роботу — штани геть.
Собаки щасливі. Вони думають: «Тепер ти один з нас».
Катаючись у дворі, моя собака дивиться на мене.
«Потрися дупою об це дерево. Так приємно».
І вона має рацію. Так.
Це особливе дерево.
Але скажу чесно, народе.
Ми ледь не померли.
Виростити дітей — це не жарт. Це не жарт.
Якщо у вас немає дітей, люди ставляться до вас легковажно.
«Коли ти це зробиш? Треба мати дітей. Коли?»
Ні. Треба довго й серйозно подумати, чи ви хочете мати дітей.
Бачили б ви мене до цього експерименту.
Я був худий. Мав довге кучеряве волосся.
І в мене був добрий зір.
У мене були очі як у орла, а тепер — як у краба.
Ми з дружиною зараз лише висохлі оболонки себе в минулому.
Якось ми з нею сидимо в кухні.
Вона каже: «Можемо пообійматися прямо тут. Ніхто не знатиме».
Я кажу: «Так, можна».
«Або можемо трохи полежати на холодній підлозі, заплющивши очі».
«Тут так добре.
Ми не помираємо, просто відпочиваємо».
Тепер я справді погано бачу. Не завжди.
Лише коли їду вночі, а навколо інші машини.
На мене насувається багато вогнів, цілий феєрверк.
Я такий: «Треба цілити в темну частину посередині».
Уночі я часто плутаю сміттєві баки з людьми.
«Чому всі вийшли надвір уночі?»
«Тут нікого немає. Сьогодні вивозять сміття».
Доводиться бути розумним і пристосовуватися.
Зараз я використовую бордюри.
Вони для цього й потрібні. Відштовхуючись від них, я повертаюся додому.
Але це справжня насолода. Так.
Я можу бути таким, як раніше. Знаєте?
Коли в тебе є діти, треба вдавати, що ти Супермен.
Діти шукають у тебе захисту. А ти не маєш нових навичок.
Тебе щойно вигнали з лікарні. «Удачі». Ніяких інструкцій.
Знаєте? А я не був Суперменом.
А тепер вони подорослішали, і я зізнався, що я просто людина.
І вони знають, що їм пощастило вижити.
Коли я був молодим батьком, мені часто хотілося плакати. Але не можна.
Я не хотів, щоб мої діти
бачили мене за кухонним столом у сльозах.
«Тату, що сталося?»
«Усе!
Я нічого не можу вдіяти.
У мене немає грошей. У тебе є гроші?
Я бачив листівку з днем народження. Не бреши».
З малими дітьми не можна говорити чесно.
«Тату, монстри справді існують?» «Не знаю. Можливо.
Іноді я їх відчуваю. А ти?
Іноді я їх чую. Чуєш їх на горищі? Що це?»
Не можна так говорити.
Уранці за сніданком:
«Ви живі! Я не думав, що ви виживете.
Учора я чув якесь жування. Думав, це вас їдять».
Тепер я можу бути чесним. Розумієте? Я не люблю темряву. Я кажу їм.
Ні, я не люблю темряву.
Не думаю, що хтось любить темряву. Ми не любимо темряву. Ні, це страшно.
У нашій коморі — двері на пружині.
Вони ведуть з гаража, там ми зберігаємо різні речі.
Двері зачиняються автоматично, щойно зайдеш туди.
Але вимикач — на протилежній стіні, де полиці.
Туди йти надто довго. Надто далеко.
Не можна…
Я не можу підтримати двері ногою, тож треба постаратися.
Я починаю мацати. Іноді знаходжу великодній кошик чи…
Двері зачиняються, там темно.
Те, що мене переслідувало все життя, кричить: «Схопив!»
Я не міг цього визнати.
Я вкладав спати двох дівчаток, двох прекрасних янголів.
«Добраніч, дівчата. До завтра».
«Добраніч, тату.
Можеш залишити світло? У темряві страшно».
«Ні.
Годі вам. Тут нічого боятися.
Побачимося вранці».
Тоді я біжу в свою кімнату і вмикаю світло.
У темряві страшно. Я це знаю.
Я чув, як вони плачуть у сусідній кімнаті.
Годинами.
Я зробив тест ДНК, перш ніж вони поїхали.
Дуже вам рекомендую. Так.
Знаю, це трохи підозріло — віддавати свою ДНК корпорації.
З нею точно не робитимуть нічого хорошого.
У майбутньому нас точно збираються клонувати.
Але кого це хвилює? Ми помремо. Хоча це цікаво.
Ми станемо бойовими роботами у майбутньому.
Класно, так?
Шестеро з нас без причандалів біжать через пшеничне поле.
Довге волосся, якого в нас ніколи не було.
Ми знаємо карате та їмо більчаче м'ясо.
Це ж цікаво!
Але просто зараз
можна не лише дізнатися про своє походження,
бо я цього очікував, але й дізнатися деякі сімейні таємниці.
Цього я не очікував. Так цікаво.
ДНК розкриває всі секрети.
Їх не приховаєш.
ДНК як п'яний дядько, який приходить на Різдво вперше.
Він каже: «Хвилинку. Думаєш, це твій справжній батько?
Я маю для тебе цікаву історію!»
Ми знали, що наші рідні були переважно італійцями,
у нас є трохи німецької крові, але про це ми не говоримо.
ДНК показала, що ми переважно італійці, з домішкою німецької та французької крові.
Трохи французької.
Я подзвонив мамі. Запитав: «Звідки французи?»
Вона каже: «Таємницю розкрито!
Твоя бабуся була шльондрою».
«Вибач. Як ти назвала бабусю?»
«Так, вона була шльондрою. Переспала з половиною Європи.
Тому в тебе дивні брови, а твій дядько — ґей».
Але ж одне з іншим не пов'язано.
Більше жодних секретів.
ДНК і соцмережі. Я гастролюю по всій країні.
Люди роблять дослідження, іноді хтось каже мені:
«Здається, ми родичі».
Я дзвоню мамі. «Хто така Голлі?»
«Що ти про неї знаєш?»
«Я знаю, що якась жінка середнього віку з Тампи
хоче прийти на День подяки.
І вона дуже схожа на тата!»
«О чорт. Вона знайшла нас».
Багато поколінь у родинах були секрети. Родини берегли секрети.
Усе, що їх соромило перед сусідами,
все, чого вони не розуміли, від чого їм було ніяково, —
вони про це нам брехали чи ховали на горищі.
Просто сховай на горищі. Небажана дитина? Сховай на горищі.
Недіагностований РДУГ? Сховай на горищі.
«Це твій син заїкається?» «Який син?» Сховай на горищі.
По всій Америці діти дивляться з вікон на горищі.
«Куди всі йдуть?»
«Я теж хочу рюкзак!»
Так сумно.
У дитинстві, якщо ви підозрювали про родинний секрет
і питали старших, вам брехали в живі очі.
«Хто той чоловік, що живе в гаражі?»
«Який чоловік?»
«Там уже досить довго живе чоловік».
«Там нікого немає».
«Є». «Замовкни!»
Як добре було тоді батькам. Уявляєте?
Можна було одразу сказати дітям: «Замовкніть».
Без довгих розмов.
Без пояснень.
Просто: «Замовкніть!»
Наскільки це було б легше?
«Чому сонце гаряче?»
«Я не знаю. Замовкни».
«Ну, це було недоречно».
Бути татом тоді було ще легше.
Тебе навіть не розглядали як одного з батьків.
Достатньо було іноді прийти й усіх побити.
Батько вдавав, що ми незнайомці, що ввірвалися у вітальню.
«Звідки в біса взялися ці діти? Заберіть їх звідси!»
Приходила мама. «Облиште батька. Він тяжко працює».
«Ми просто гралися». «А тепер ви просто мовчатимете».
Часи змінилися.
Один наш дядько не витримав цього.
Він просто встав посеред вечері й пішов геть.
І не повернувся. Покинув тітку й кузенів.
І просто пішов. Ми питали: «Де дядько Боб?»
І вони брехали нам у живі очі. Казали, він поїхав до Сибіру.
Він не був у Сибіру.
Він переїхав у квартиру своєї дівчини у тому ж місті
і жив там два роки.
У тому ж місті.
Ми зустрічали його.
Ми були в супермаркеті: «Це дядько Боб?»
«Ні, той сучий син у Сибіру».
«Дуже схожий на дядька Боба». «Схоже, що ти зараз замовкнеш».
Одного разу він повернувся, просто сів і продовжив їсти.
Наче нічого не було. Ми запитали: «Як Сибір?»
А він: «Її звати не так».
Зараз усе краще.
Гадаю, коли правда випливає, усе стає краще.
Ми допомагаємо людям більше нічого не ховати на горище.
Ми дбаємо про психічне здоров'я, допомагаємо одне одному.
Часи зараз приємніші. Усі ходять на психотерапію.
Якщо тобі треба з кимось поговорити й ти ходиш на терапію, ти молодець.
Я не піду, але ти молодець.
Я не правий. Мені треба багато що виправити. Але зараз мені добре.
Якщо я піду на психотерапію, цьому покладуть край.
Я знаю, що зі мною. Я забагато їм і п'ю.
«Хочеш дізнатися чому?»
Я знаю чому.
Життя важке, а це робити приємно.
У всіх є проблеми. Усі з чимось борються.
З усіма тут щось не так. Я досі краду з магазинів.
Так. І вам теж варто. Це весело.
У дитинстві ми всі крали. Мене не піймали, і я досі краду.
Так, я непереможний.
Невеличкі речі. Я ж не дурень.
Усілякі дрібниці, як-от зубна нитка чи цукерки.
Те, за що взагалі не варто платити.
Розумієте, про що я? Ручки? Я не платитиму за ручки.
Я не даватиму грошей за ручки. Я краду ручки.
CVS, Walgreens…
Якщо ми з вами спілкуватимемося, я можу вкрасти вашу ручку.
Спробуйте. Це весело.
Особливо для дорослих, бо вас не чіпатимуть.
Якийсь 16-річний менеджер у CVS
бачить, як ви кладете цукерки в кишеню.
«У мене немає часу на цю хрінь.
Викликати копів через мого директора? Це смішно».
Чим старший я буду, тим більше я крастиму, це точно.
Коли мені буде 80, це стане моїм єдиним заняттям.
Прокинутися вранці, випити кави, піти в Best Buy та обнести цей магазин.
«Він повернувся! Здається, у нього PlayStation».
«Забрати?» «Ні, йди за ним до машини».
«Він засне, перш ніж увімкне її. Усе буде гаразд».
Зараз дітям більше допомагають. І це добре.
Якщо є проблема, можна звернутися до вчителя.
Коли я був малим, у нас не було чудових вчителів.
Вони були жахливі.
Вони не мали відповідей, а називали мене гіперактивним. Так і казали моїм батькам.
На кожних батьківських зборах. «Він гіперактивний.
Весь день балакає і заводить друзів у класі».
Треба припинити це негайно.
Вони приходили, поправляли перуки,
пили Jack Daniel's і кидали в нас усяку хрінь.
Вони постійно в нас чимось кидали. Гумками, крейдою…
Моєму другові влучили в голову словником.
Так, прямо в голову.
Ми не потребували адералу. Ми були зосереджені.
Від цього залежало наше життя.
У нас була вчителька іспанської, вона приходила з похмілля,
і були шанси в 50%, що її цицьки вилізуть назовні.
Ми були зосереджені.
Муй б'єн!
Якщо ви ходите на психотерапію, знайте, що ходитимете завжди.
Ви ходитимете завжди.
Нам неможливо допомогти. Порятунку немає.
Ніхто з моїх друзів не казав: «Останній день терапії. Мені краще».
Так не буває.
Ми живі істоти.
Ми постійно змінюємося, еволюціонуємо й занепадаємо.
Це впливає на нашу фізіологію й наші емоції
щохвилини, щосекунди.
Неможливо приділяти собі стільки уваги.
Ми — це проєкт у розробці.
Іноді я думаю, що весь мій емоційний склад
повністю залежить від того, що я їв того дня.
У вас бували такі дні?
«Кукурудзяні чипси? Давно я їх не їв».
А через пів години: «Я ладен убити себе.
Чому в мене палають очі? Мені ніяково».
Усе змінюється.
Я не знаю нікого з вас, але точно знаю,
що зараз ви трохи інші, ніж на початку шоу.
Так? Травка вивітрюється.
Алкоголь починає діяти.
Дехто з вас не їв, і ви вередуєте.
Дехто з'їв забагато. Тепер у вас гази, ви турбуєте сусідів.
Дехто з вас терпить. Ви не думали попісяти?
Варто було б попісяти.
Ми не завжди щасливі. Не тисніть на себе.
Не думайте, що з вами щось не так, якщо ви не завжди щасливі.
Це брехня. Це конструкт соцмереж.
Ми не повинні постійно бути щасливими.
Щастя — як кайф від кокаїну. Це вершина гори.
Ніхто не буває постійно щасливим.
Клоуни завжди щасливі, і їх усі бояться.
Вони ходять з постійною усмішкою.
Бо вбивають людей уночі й думають про це вдень.
Ми не повинні бути щасливими весь час.
Щастя — це десь там. Радісними бути треба.
Але це тут. Радість — це тут.
А депресія — внизу під нею.
Отут.
Так близько до радості, і цілий день ми…
Комедії не було б, якби ми були щасливі весь час.
Нас би зараз тут не було. Ось як це влаштовано.
Ви прийшли, ми посміялися кілька годин.
Щойно все закінчиться — назад у Лайновіль.
Так. Саме так я назвав ваше життя.
Лайновіль.
Усе гаразд. Я теж там живу.
Ми не повинні постійно бути щасливими.
Згадайте картини у великих музеях,
портрети великих людей, які жили до нас.
Королева Єлизавета, Жанна д'Арк,
Вашингтон, Ісус.
Жодної усмішки. Ви це помічали?
Ніхто не всміхається.
Там немає портрета Лінкольна з братанами, типу…
Одна відома усмішка — це «Мона Ліза». Та й то легка.
Так ви всміхаєтеся
комусь, хто сів з вами в ліфт в останню мить.
«Не можеш зачекати? Добре.
Тепер ти натискаєш усі кнопки. Чудово. Радий, що ти тут».
Іноді потрібна перспектива, щоб зрозуміти, що у вас усе добре. Знаєте?
Я ходжу в гівняні бари. Ви так робите?
У кожному місті є такий.
Зробіть це.
Ви знаєте, про який бар ідеться.
Дивний, без вікон. Лише одне віконце у дверях.
Не видно, як хтось заходить чи виходить.
На дверях навіщось є оббивка.
Зайдіть туди посеред дня.
Купіть випити 80-річному старому, що сидить за подряпаною стійкою
під найсумнішими різдвяними вогниками всіх часів.
Вони висять там з 1937 року.
Купіть йому випити. Ніхто не знає, як його звати.
Його називають Папай, але ніхто не знає його імені.
Послухайте його історії.
Як він воював у кожній війні, втрачав гроші під час кожної рецесії,
має всі ЗПСШ, відомі людині.
Через годину ви вийдете на світло:
«Думаю, я витримаю.
У мене все буде гаразд».
Почуватися добре — це важко.
Я зараз погано почуваюся.
А ви? Я чудово проводжу час, але мені погано.
Вам добре? Ні.
Так. Ви почуваєтеся товстими. Ми всі так почуваємося.
Так. Не товстими, а набряклими.
Точно набряклими.
Попісяємо — і стане краще. Правда?
Ми просто попісяємо. Це все вода.
Вода, змішана з курячими пальчиками, макаронами з сиром
і морозивом, що ми їмо стоячи в кухні, коли наші рідні сплять.
Ні, не треба називати мене товстим. Ви всі знаєте, що з вами не так.
Може, ви й не товсті, але є щось, за що ви себе не любите.
У всіх є таке. Я не знаю, що це, але ви думаєте про це зараз.
Можливо, «рятувальні кола» на талії.
Можливо деформований сосок. Я бачив багато таких.
Той, що постійно сповзає праворуч без причини.
Усі дивляться на нього, а він продовжує сповзати.
А ще багато ніг. Багато ніг. Зараз сезон ніг.
Я бачив в аеропорту. Багато в кого проблеми з ногами.
Багато жінок середнього віку еволюціонує в нас на очах,
відрощуючи зайві пальці в реальному часі.
Бачили таке? Біля великого пальця виступ, що стирчить збоку.
Мабуть, він стане в пригоді вдома, щоб згрібати листя,
листуватися й розмовляти по телефону одночасно.
Але ви зараз на людях. Може, надінете шкарпетки?
Ми катуємо себе.
Головна мета нашого мозку —
збирати образи на нашу адресу протягом усього життя,
а потім програвати їх знову й знову, поки не помремо.
І навіть тоді,
гадаю, це не припиниться.
Я буду дивитися на себе в труні:
«Я огидний. Дивіться.
Нащо мене одягли у спортивний костюм? Я такого не носив.
Як я можу бути мертвим і все одно спітнілим? Я найгірший».
Більшість цих образ, до речі, ця ваша дивна низька самооцінка
має коріння від давніх образ.
Вони не свіжі.
Ось як довго ваш мозок їх пам'ятає.
Ніхто не ображає дорослих.
Коли востаннє в супермаркеті вам казали: «Гарно котишся, жирна дупа»?
Чи в черзі на касу: «Ти бідний».
«Я роблю покупки для сім'ї».
Це було в дитинстві, коли ви радісно вперше пішли до школи.
«Бувайте. Я йду в підготовчий клас».
Ти заходиш до школи радісний, прибігають інші діти:
«Ти пахнеш шинкою».
«Навіщо ти так кажеш? Я тут, щоб малювати і знайти друзів».
А 30 років потому ви ходите по квартирі:
«Мене не підвищать. Усі знають, що я пахну шинкою.
Підвищать Донну. Всі люблять Донну.
Вона пахне печивом».
Це лише наш мозок, до речі. В інших тварин такої проблеми немає.
Ваш собака не має низької самооцінки.
Ваш собака не назве себе шматком сміття,
навіть коли їсть зі смітника.
Потім він не сидить на дивані й не картає себе.
«Що зі мною не так?
Треба розвинути силу волі.
Я обіцяв усім у новорічну ніч більше не їсти сміття.
Я сказав це перед цілим натовпом.
Двері залишили прочиненими. Я не зміг опанувати себе.
Я не зможу піти гуляти в такому вигляді».
Ні, ваш пес їсть сміття, потім сидить на дивані:
«Дякую. Я ціную те, що ти для мене робиш.
Дякую. Я теж тебе люблю.
Я все з'їв.
З'їв навіть пакет. Так.
Знаєш чому? Бо я хороший хлопчик.
Так, я хороший…
Мені шкода.
Боже, мене знудило. Як прикро.
Ти збираєшся це прибрати? Ні.
Це я теж з'їм.
Ти допоміг мені, я допоможу тобі.
Здається, кісточка авокадо застрягла в мене в дупі.
Розберемося в середу, коли ти запізнюватимешся на роботу.
А зараз не турбуйся».
Будьте схожі на вашого пса.
Ставтеся до себе так, як до себе ставиться ваш пес.
Справді. Розслабтеся. Не будьте надто суворі до себе.
Яка у вас мета, друзі? Яка? Виглядати чудово?
Ні, залишитися живими. Так. Залишитися живими. От і все.
Сьогодні ви тут, тож вам вдалося. Поздоровляю.
Ну,
я не знаю, чи треба тут аплодувати.
Це значуща мить, так?
Так, виявляється, що вижити не так уже й важко.
Було стільки митей, коли ви ледь не загинули, а ви все ще живі.
Ви часто близькі до загибелі.
Щоразу, коли ви близькі до загибелі, всі думають, що це смішно.
«Чуваче, автобус був так близько!»
«Як довго ти був під плотом на вечірці біля басейну? Боже!»
Ми постійно чимось давимося.
Якось кулька від патінко застрягла у мене в мозку.
Патінко — це як пінбол, але з маленькими підшипниками.
У дитинстві я зрозумів, що підшипник ідеально влазить мені в ніс.
Я подумав: «Буде смішно. Я вставлю його в цю ніздрю.
Тоді я закрию цю ніздрю й вистрелю в обличчя друга».
Гарний жарт.
Я все підготував, зрозумів, як смішно буде,
і вдихнув.
Я не знаю, де він подівся.
Поїздка в травмпункт була дивною. «Витягніть його». Так ніяково.
«Він вважає, що це смішно. Розкажи, що ти зробив».
«Просто витягніть його».
Багато ризикованих митей. Ми постійно вдаряємо себе струмом.
Скільки разів ви… Постійно.
Чому ми всі знаємо, які на смак батарейки?
Бо ми дурні й нам пощастило вижити.
У мене був сусід по кімнаті.
Він пив чистий спирт,
а потім підпалював свій пердіж перед усіма.
Щоночі.
Навіть той чувак досі живий.
Так. Він адвокат у Фініксі.
Люди звертаються до нього по допомогу.
Вони й гадки не мають, що він просто грудка нервів у костюмі.
Дивно, що ми живі, з огляду на те, що ми їмо в цій країні. Боже милостивий!
Ми вміємо веселитися, але їмо жахливу їжу.
Ми єдина країна, де проводиться національне змагання з поїдання хотдогів.
Змагання з поїдання хотдогів.
Хотдог — це найгірше, що можна помістити в людське тіло.
За даними дослідження, кожен хотдог
скорочує життя на пів години.
Це має бути надзвичайна ситуація.
Це нас зупиняє? Ні!
Замість цього ми проводимо змагання і транслюємо його на ESPN,
щоб прославити найкращих і найрозумніших з нас.
Ми годуємо ними наших дітей на барбекю.
Ми кричимо: «Злазь з батута, загаси сигарету
і з'їж цей хотдог».
Викажи повагу.
Яка різниця, що він скоротить твоє життя на пів години? Це буде не сьогодні.
Не те що ти з'їси хотдог і сьогодні житимеш менше.
Ні, це буде в кінці, коли дивно і страшно.
Кажете, що після кожного хотдога
я на 30 хвилин менше дивитимусь у стіну в госпісі?
Чекаючи, поки незнайомець змінить мені памперс.
Здається, хотдоги — це суперфуд.
Отже, треба їсти хотдоги з кожним прийомом їжі.
Треба перебудувати харчову піраміду й поставити нагорі хотдог.
Я знаю, що є тиск суспільства. Тиск завжди буває.
Я не хочу вас засмучувати
чи занижувати вашу самооцінку ще більше.
Ви прекрасні. Ви всі прекрасні. Справді. Ви справжні дива.
Дивовижно, що ми взагалі тут у цей момент.
Увесь цей зоряний пил у цьому величезному божевільному всесвіті
якось зібрався в купу й виліпив вас!
Ви диво й сидите поруч із ще одним дивом.
Ми всі дива.
Знаю, іноді буває важко так думати.
Якщо по дорозі додому заїхати в цілодобовий супермаркет опівночі…
там будуть аж ніяк не дива.
Схоже, там багато помилок.
Нічого. Вони теж дива. Вони просто роблять дивні рішення.
Ні, ви всі прекрасні. Ви всі мене приваблюєте.
Переважно тому, що ви в одязі. Будьмо чесними.
У кожного свій стиль, ви виглядаєте чудово.
А через кілька годин ми скинемо всі ці шари…
Це інша історія. Багато дивних частин, що гойдаються.
Бобове стебло, як у Джека, виглядає в тебе з дупи.
На нашому тілі росте таке, що не очікуєш побачити на людині.
«Це молюск? Що таке?
Я що, човен?»
Я не люблю бачити себе голим.
Я виходжу з душу. Я сам у ванній.
Я дивлюся на себе у дзеркало.
Я негайно загортаюся в рушник, як шикарна леді, від грудей до стегон.
Як сосиска в тісті з морозивом нагорі.
Мої соски були тут.
Я бачив своє шкільне фото. Вони були тут.
Тепер вони тут. Вони тут.
Вони були тут. Тепер вони внизу… Я торкаюся їх прямо зараз. Вони тут.
Вони наче звільнилися й пішли з роботи.
Не відпрацювавши два тижні.
Просто перевернули стіл, показали мені середній палець і втекли.
Вони й досі тікають.
Я їх не спіймаю, але вони рухаються. Як два колишні в'язні на пшеничному полі.
Коли мені буде 80, вони будуть у мене в кишенях.
Важко бути задоволеним собою, особливо в соцмережах.
Щойно відкриєш телефон, бачиш людей, що виглядають добре.
Вони завжди називають тебе невдахою, бо ти живеш не так, як вони.
У вашій стрічці є «моржі».
Ви знаєте цих йолопів.
Вони змушують вас почуватися як невдахи, якщо ви о 06:00
не виллєте на себе відро крижаної води. Стуліться вже нахрін.
Геть з мого телефону.
Я зніму відео про користь довгого гарячого душу.
Чудово, коли ти тримаєшся, роблячи його гарячішим і гарячішим,
а потім простоїш під душем ще 15 хвилин, вийдеш як варена макаронина
і скасуєш усі зустрічі на той день.
Це надзвичайно.
Ті типи показують мені свій прес.
Вони завжди знімають футболку де не треба.
У школі чи на автобусній зупинці.
«Хочеш такий прес?»
«Насправді — ні».
Що я робитиму з пресом? Нічого. Він не допоможе мені в житті.
Мене вони не вразили. Мені шкода тих хлопців.
Я знаю, що вони самотні. Вони точно самотні.
Не можна жити з кимось і мати такий прес,
роблячи скручування під журнальним столиком цілодобово.
Намагаючись дивитися шоу. Ніхто цього не витримає.
Ні, вони живуть самі у двокімнатній квартирі
зі штангою,
п'ють протеїнові коктейлі та сруть як кози.
Вони мене не вражають. Ви мене вражаєте.
Люди, які живуть з іншими людьми у сім'ї. Це вражає.
Думаєте, прес здатний на те, на що здатні ви?
Зібрати всіх дітей до школи вранці у вівторок у темряві?
Приготувати індивідуальні сніданки кожному засранцю в домі?
Не доведи боже дати всім їсти те саме в один день. Вони так не роблять.
Водночас нагодувати всіх тварин.
І прибрати те, що вискакує з іншого боку, майже відразу?
Тоді відвезти дітей до школи.
А потім забрати їх наприкінці дня, через 20 хвилин.
Возити їх туди-сюди, як таксист, решту дня
на їхні дурні гуртки, в яких вони навіть не досягли успіху.
Нізащо. Думаєте, прес сидітиме у маленькому кріслі в кабінеті дантиста?
Гортаючи липкий журнал,
чекаючи, поки дантист вийде й випише рахунок на 5 000 доларів?
Рахунок на 5 000 доларів, бо малий засранець не чистить зуби.
І ви знали. Ви знали, що він не чистить зуби.
Ви просто не питали,
бо не хотіли скандалів щовечора.
Ви втомилися бути злим.
Ви перевіряли щітку,
і вона була мокрою, але то була брехня.
То була брехня.
То була афера.
Він мочив щітку, сидячи на унітазі і, мабуть, дивлячись порно на телефоні.
А тепер ви отримали рахунок на 5 000.
Але яке б це життя не було божевільним і дорогим,
я краще житиму з цими серденьками,
з цими серденьками, яким я потрібен, ніж сам із моїм пресом.
Бо в глибині душі ваші рідні мають бути вдячні.
Вони ніколи не дякують.
Вони не скажуть: «Дякуємо, що допомагаєш нам вижити».
Але ви робите саме це.
Ви буквально допомагаєте їм вижити. Без вас вони помруть.
Я можу залишити своїх дочок з консервою й відкривачкою,
повернутися через день —
а вони мертві!
Мертві.
Вони ніколи не подякують, не чекайте. Тягніть це з них.
Коли побачите їх: «Мій друг учора просив нагадати:
без мене ви були б мертві.
Або ще гірше, без зубів. Ви не мали б зубів.
Як геловінський гарбуз у грудні.
Ходили б до школи з розбитим обличчям,
бажаючи померти.
Тож не дякуйте».
Тому я блокую цих людей в інстаграмі.
У мене їх немає. У моїй стрічці лише пекарі.
І все. Лише пекарі.
Я люблю пекти хліб. Я постійно печу.
Я обожнюю це.
Увесь мій алгоритм — лише хліб. Хліб і діти. Це все, що в мене там є.
Мій улюбленець, він вам сподобається. Він метр заввишки, півтора завширшки.
Просто французький пекар. Він один великий живіт. Він просто…
У нього величезний жирний живіт.
Він пече круасани. Це все, що він робить. Пече круасани.
Він кладе їх у піч, пече, виймає, розламує.
З них виходить пара.
Потім він їсть їх на камеру, і я збуджуюся.
Їжа — моя мова любові або мова любові моєї родини.
Ось як ми спілкуємося — через їжу.
Мама робила мені сандвічі з салямі щодня до школи.
Так я розумів, як сильно вона мене любить.
Коли в мене був один сандвіч із салямі — не дуже.
Коли три — я був хорошим хлопчиком.
Мене називали Томмі Салямі. От скільки сандвічів із салямі я їв.
Батьки недавно приїжджали до мене в гості. Я їх обожнюю.
Але два тижні вони жили в моєму домі.
Не в готелі. Два тижні. Вони не просили, просто приїхали.
Два тижні. Це не візит. Це повстання.
Мій батько такий економний: він обрав дату, коли вони полетять,
день до і день після, і стежив, поки квитки не подешевшають,
а тоді купив.
Я б заплатив.
Я б заплатив за квитки, за готель чи за снайпера.
Я люблю їх. Не зрозумійте неправильно.
Коли батьки живі — це благословення, справді.
Але як же з ними важко.
Моя мати була такою милою. Вона каже: «Не хвилюйся.
Ми тебе не потурбуємо. Просто хочемо бути поруч.
І навіть удома часто не будемо. Розважати нас не треба».
«Ми просто хочемо бути поруч». «Гаразд».
Ну, так.
Я прокрадаюся в кухню рано-вранці,
щоб випити чашку кави на початку дня.
Вони сидять за стійкою, як двоє самотніх морських левів.
Вони чекали з четвертої ранку.
«Ми не знали, коли ти прокидаєшся».
Коли люди живуть у вас,
немає такого заняття, щоб витратити достатньо часу протягом дня.
Відвозиш їх на пляж. «Там океан».
«Гаразд, а тепер назад додому».
«Ще дванадцять годин до сну».
Проблема в тому, що в них немає занять, гобі.
Вони не розгадують кросворди, судоку, не грають у піклбол — нічого.
Це лише двоє італійських батьків, які їдять.
Вони лише їдять і говорять про те, що з'їли вчора.
Вони говорять про те, що їстимуть сьогодні
й чи вистачить часу перекусити.
Вони як два єноти на пенсії, що залізли в мою кухню.
Мама лазила у смітник під раковиною
в пошуках недоїдків.
«На цій курячій кістці ще є м'ясо.
Не знаю, чому ти це викинув, містере Велике цабе».
Батько говорив зі мною, поїдаючи печиво.
Він помилково впустив його, наступив на нього, зняв його з підошви
і з'їв!
Прямо переді мною.
Я такий: «Що ти робиш?»
Він подивився на мене, як немовля, яке знає, що в нього проблеми,
але не знає які.
Я кажу: «Не їж печиво з підошви!
Чому ти їси печиво з підошви?»
Він такий: «А, це? Ти що? Я встиг. Правило п'яти секунд. Я встиг».
Це неправда.
Якщо ти впустив печиво в унітаз, його не можна з'їсти швидко.
Я страшенно його люблю. Я знаю, в нас складні стосунки.
Якщо вам пощастило й ваші батьки живі, це благословення.
Але я знаю, що ви часто відчуваєте провину.
Іноді вони дзвонять, а ви не відповідаєте.
А коли відповідаєте,
вам бракує терпіння, бо вони не вміють користуватися телефоном.
Ви кажете щось погане і кладете слухавку. Я знаю, ви часто відчуваєте провину.
Але не варто, бо в мене для вас новини.
Вони й про вас не кажуть нічого хорошого.
Гарантую, мій батько ввечері в кімнаті для гостей:
«Треба забиратися звідси.
Містер Велике цабе не дозволяє мені їсти печиво з підошви.
За кого він себе в біса має?
До речі, в мене є ще, якщо хочеш.
Нічний перекус».
Це показує мені сім'ю в перспективі.
Тепер, коли мої діти поїхали, я буду як вони.
Хотітиму просто побути поруч.
Хотітиму, щоб діти мене любили й таке інше.
Я люблю свою сім'ю. Це чудово. Я з великої родини. Я люблю свою сім'ю.
Але водночас це розбиває мені серце. Бо мої почуття будуть ображені.
Не можна любити когось і не мати розбитого серця.
Так само люди, які купують великих собак.
Ніколи їх не зрозумію.
У них гігантські собаки. Вони наповнені хутром і любов'ю.
Вони захопили весь будинок. Усі їх люблять.
І за три місяці вони помирають.
Я більше не можу терпіти цей біль.
Мені потрібне щось маленьке й смердюче, яке смикатиметься й пісятиме на себе
наступні 25 років.
Втрачаючи кінцівки одна за одною.
З виряченими очима.
«Я ще з тобою, Томмі. Я ще з тобою».
Один мій друг щойно купив німецького дога.
Ти під кайфом?
Німецький дог? У комплекті з цим псом має продаватися лопата.
Я не можу це витримати.
Те саме з дітьми. Вони займають увесь будинок.
Але надто швидко виїжджають.
Вони не пам'ятають, як ви все для них робили перші п'ять років.
Цього в пам'яті немає.
Останні чотири роки вони намагаються втекти.
Лишається вісім років посередині?
Не впевнений, що воно того варте.
Я сказав доньці, перш ніж вона виїхала:
«Щоб ти знала, я зробив усе це заради тебе.
Я не хотів цей будинок. Я не хотів жити в цьому місті.
Я не хотів цих тварин.
У мене навіть немає більше друзів. Усі мої друзі — батьки твоїх друзів.
Я зробив це все для тебе, а тепер ти поїдеш?
Це мені варто поїхати.
Ти можеш отримати все це.
Просто дай мені рюкзак з диском Van Halen і трохи трави.
Я повернуся до життя, яким жив до тебе».
Але я їх дуже люблю.
Так смішно. Ви не плануєте своє життя. Воно просто розгортається. Так буває.
У вас є кілька ідей, але все стається само собою.
Я не знав, що в цей період життя
я замислюся про сім'ю.
Просто так сталося. Я просто втомився їсти піцу сам.
Я весь час їв піцу сам. «Це стає депресивним».
Я їв піцу сам, коли побачив гарну дівчину.
І сказав: «Хочеш їсти піцу зі мною?»
А вона мені: «Так, я завжди їм сама».
«Я теж. Поїмо піцу разом».
«Гаразд».
П'ять років потому ми вже проходимо охорону аеропорту
з голим немовлям і котом у переносці,
гойдаючи коляску ногами о шостій ранку,
сильно спітнілі.
І наше життя закінчилося. Усе скінчено.
Усе тому, що я не міг їсти піцу сам.
Я не можу сказати, як вам жити.
Я не знаю. Мати дітей чи ні. Одружуватися чи не одружуватися.
Як на мене, воно було того варте.
Як на мене, воно було того варте, бо я знаю, що тепер
буде кому взяти слухавку.
Врешті-решт, буде кому
взяти слухавку, коли подзвонять з поліції
і скажуть, що я купаюся у фонтані біля торгового центру.
«Приїжджайте. Ні, він добре проводить час. Не поспішайте.
Цього разу він у штанах. Він справді добре проводить час.
Діти кидають у нього монетки. Він навіть не відчуває.
Можливо, він украв PlayStation. Поговоримо, коли приїдете».
Ми всі йдемо одним шляхом.
Що б ви не вибрали, маршрут у нас однаковий.
Ми всі йдемо в одному напрямку. Знаєте?
Якщо ви сьогодні молоді й бачите стару людину,
ви не думаєте, що це ви в майбутньому.
Ви дивитеся на стару людину, це не ви в майбутньому.
Ви ніби дивитеся на секвою чи єдинорога.
Але скоро це будете ви, навіть незчуєтеся.
Якщо ви старша людина, дивитеся на молоду, думаючи: «Я досі так виглядаю», —
це неправда.
Це неправда.
Це кліше. Я перетворююся на свого батька. Це відбувається. Я цього не планую.
Я щойно купив три пляшки силіконового спрею.
Я навіть не знаю, що це таке.
Я не знаю, для чого це використовують, але я побачив на нього знижку й купив.
Як і мій батько.
Зараз я віддам одну пляшку листоноші без причини.
Як і мій батько.
Ми вважаємо себе молодими, сильними і здоровими, і ви всі сьогодні гарні.
Аж раптом
ви стоїте в черзі на посадку в аеропорту
з подушкою на шиї й думаєте, що це круто.
Раптом вам стають властиві заняття старих людей.
Ви просто починаєте це робити.
Ми будемо старими людьми, які раптом починають кашляти.
Вони нічого не їли й не пили, але просто вибухають!
Стають фіолетовими. Очі вискакують.
А потім вони просто припиняють і продовжують розмову.
«Ми поговоримо про те, що сталося?
Ти ледь не помер секунду тому.
Ні? Гаразд, продовжуй історію, яку я чув тисячу разів.
Як чудово».
Нині старим бути важко. Це важко.
На пенсію не вийдеш.
Пенсійний вік постійно підвищують. Це некруто. Недобре для старих.
І недобре для молодих,
які мають працювати з людьми похилого віку.
Вам справді потрібен 80-річний пілот?
«Пристебніться. Ми летимо в Дейтон! Тобто в Денвер. Ви знаєте, про що я.
Я так втомився.
Я давно маю вийти на пенсію, але не дозволяють.
Моя смерть уже близько, і ваша теж!»
Якщо ми хочемо змусити старих працювати, веселіться з ними. Здавайте їх в оренду.
Здавайте їх в оренду людям, які хочуть їхати смугою HOV.
Кажіть, що старі їдуть на роботу.
Ви приїжджаєте в офіс, висаджуєте їх, хтось їде з ними в інше місце.
«Ми скоро будемо на місці?»
«Ти вже там був». «Я там був?
Навіть не пообідав».
Здавайте їх в оренду на «фургон з привидами».
Просто залишіть шість старих у лісі вздовж стежки.
І я не кепкую зі старих.
Я хочу бути старим. Я хочу, щоб ви всі були старими.
Це було б благословенням. Буде чудово. Я досі їздитиму на гастролі.
Приїду до дому для літніх людей.
Я розповідатиму анекдоти. Ви не зможете сміятися.
Просто будете кліпати очима й пукати.
Я хочу дожити до такого віку, як ті люди, які вдягаються як капітан корабля
без жодної причини.
Ви їх бачили?
У них немає яхти, вони не живуть біля океану.
Вони просто вдягаються як капітан Кранч.
Капелюх, ґудзики, все це. Треба з цим змиритися.
Сподіваюся, ви добре проведете решту року. Справді. Насолоджуйтеся.
Не думаю, що це чудовий рік.
Як на мене, він неприємний.
Я б порадив вимкнути новини, але це стає дедалі важче.
У кожного з нас у кишені є телефон. І щоразу, коли відкриваємо…
На нас знову кричить якийсь йолоп. «Я просто хочу знайти кав'ярню».
Ці телефони просто жахливі.
Мені довелося пояснювати племіннику,
що таке «ядерний Армагеддон».
Так. Дякую за це тиктоку.
Малий гадки не мав, що це таке. До речі, йому 17 років.
Я подумав: «Можливо, бути трієчником не так уже й погано. Супер».
Його змушували більше читати. Тиждень тому він був щасливий.
Я сказав: «Ми всі колись помремо,
а це спосіб, щоб усім померти в один день».
Тож не хвилюйся. У цьому світі можна знати забагато.
Тобі не потрібна ця інформація.
Те, що її транслюють, не значить, що вона тобі потрібна. Не потрібна.
Ти можеш померти від атомного удару. Ти можеш померти від нападу білки.
Я бачив це на ютубі. Жахлива смерть.
Білки викололи людині очі й напхали горіхами.
Ви можете забагато знати, друзі.
Якщо хтось дасть вам шоколадне печиво, ви не думаєте, що там.
Ви не думаєте про масло, жир, цукор і сіль.
Зроблене чиїмись руками.
Чиїмись руками!
Кажуть, ніби це добре. «Ось печиво ручної роботи».
Не думайте про це. Хтось дає вам печиво: «Дякую!»
Хочете знати політичні погляди друзів?
Якщо вам потрібні друзі — не хочете!
Не питайте про це. Ви знатимете забагато.
Скажу чесно.
Я не хочу знати, що моя дружина думає про більшість речей
більшість часу.
Ми щасливі у шлюбі 24 роки.
Знаєте чому? Ми не ставимо дурних питань.
«Ти зараз щасливий?»
«Мені треба щось змінити в собі?»
Ми не ставимо таких питань.
Хочете бути щасливим у шлюбі? Мовчіть і живіть собі.
Терапія для пар? Що за дурість!
Заплатити незнайомцю за розгляд ваших старих сварок? Нізащо.
Я щовечора кажу дружині: «У тебе в голові безлад. У мене теж.
Подивимося шоу».
Скажу чесно. Зараз вона від мене не в захваті.
Уже два місяці. Не знаю чому.
І не дізнаюся.
Та вона повернеться.
Двадцять чотири роки. Вона забуде. Вона повернеться.
Я її обожнюю. У нас стабільні стосунки.
Якщо ми не розлучилися через наших домашніх тварин, у нас усе буде добре.
Я сказав: «Я б хотів створити з тобою сім'ю.
Але мені не потрібні домашні тварини».
Вона сказала: «Мені тварини теж не потрібні». Вона збрехала.
Дружина й доньки щотижня приносили різних тварин.
Я живу ніби в Ноєвому ковчезі. Бачили б ви це.
Птахи, рибки, ящірки.
У нас є ящірка. Вони живуть 50 років.
Він це знає.
Висить на гілці й дивиться на мене, ніби…
«Ми обоє знаємо, хто виграє ці перегони».
Дві божевільні собаки.
У нас є мопс на ім'я Френк. Він такий кумедний.
Це як жити з прибульцем.
Він хропе, коли їсть.
Хто так робить?
Він стоїть біля своєї миски, жує й ковтає. Він не спить.
Очі заплющені. Він хропе. Він заснув.
У День подяки я відклав набік дошку,
коли нарізав індичку,
і з неї стікав сік,
з дошки прямо йому на морду.
Я раніше не бачив, щоб собака сміялася.
Він був такий щасливий пів дня. Інша половина була жалюгідною.
Він відчував запах індички, але не знав, звідки він.
У нас величезний чорний лабрадор, що сере як людина.
Я ще такого не бачив.
Доводиться брати це на лопатку й нести додому,
ніби дрова для каміна.
І кіт, кіт-маніяк і серійний убивця,
який вбиває заради розваги, але не їсть цього.
Просто розриває здобич на шматки й кидає.
Ось пташка без голови.
«Нащо ти це зробив?»
Він дивиться на мене: «Чому ти взагалі питаєш?
Я приніс тобі подарунок, і така мені подяка?»
Він приносить мені живих щурів і кидає у пральні.
Він іде на подвір'я, ловить щурів, тягне їх за шию,
ніби щур винен нам гроші.
Ми з дружиною не завжди у захваті одне від одного.
Тепер ми команда щуроловів. Ось як ми проводимо час.
Я добре працюю з журналом. Заганяю щура в кут.
Ми втрьох дивимося одне на одного. Моя дружина, щур і я.
Хтось з нас має щось зробити.
Хтось має схопити цього щура за дупу й винести назовні.
Скажу чесно, я цього не робитиму.
Я не хотів цих тварин. Я не візьму в руки щура, який хоче мене вкусити.
Я вмію прикидатися. Наче я справді стараюся, розумієте?
«Вони такі швидкі».
Це робить моя дружина. Вона нетерпляча. Хапає його й дивиться на мене. «Боягуз».
І виносить надвір.
Скажу чесно. Тому іноді я від неї не в захваті.
Хто так робить?
Тепер я маю не думати про те,
що одружений зі старим Джонсоном Щурячі Пальці.
Кохання мого життя перетворилося на щурячі пальці.
«Не хочеш обійматися? Може, я зроблю печиво».
Дякую, що прийшли. Ви чудові.
АВТОР І ВИКОНАВЕЦЬ: ТОМ ПАПА
Дуже дякую.
Бережіть себе.
До зустрічі наступного разу.
Переклад субтитрів: Сергій Волоконецький