Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kr-um-pi-ri.
Krumpiri.
Beba.
Mogu li to nakratko čuti bez zvukova iz publike?
Da.
„Svi koji pokušaju…”
Dobro, sad može sve.
„Dame i gospodo,
u crvenom kutu…”
-Da. -„Kao Južnoafrikanac…”
„U crvenom kutu…”
-„Dobio sam ih toliko…” -„Amerikanci.”
-Da. -„Ja sam Amerikanac.”
„Ja sam Amerikanac.”
„Morate shvatiti…
To nije pitanje.”
Postoji mjesto…
„Toliko…”
-„…nego prije kako.” -„Pokušao sam…”
-„Moram znati da možemo.” -„Znam…”
Da.
Gdje su svi? Zašto ovdje nema ljudi?
Kako to mislite, rano je?
Da, to zvuči odlično.
TREVOR NOAH: DA BAR HOĆEŠ
Što ima, Toronto, Kanada?
Kako ste mi svi?
Dobro došli na šou!
Hvala vam što ste došli!
Uspjeli smo!
Uspjeli smo.
Nevjerojatno.
Mnogo vremena. Previše je prošlo.
Previše. Ali vratili smo se.
I lijepo je vidjeti vas opet.
Čovječe, nedostajalo mi je ovo. Bome je.
Falilo mi je ići posvuda.
Nedostajali su mi jezici i kulture.
Bili smo u Europi. Bilo je fantastično.
Ostvario mi se san.
Prvi put sam bio u Švicarskoj.
To mi je jedan san.
Ako ne znate, reći ću vam zašto mi je to bio san.
Majka mi je Xhosa crnkinja iz Južne Afrike.
Odrastao sam u Južnoj Africi.
Tata mi je bijelac iz Švicarske. Bijelac, dobro?
A ja nisam mogao ići u Švicarsku.
A kasnije nisam imao vremena.
Onda nisam mogao ići. Sada smo napokon otišli
prvi put.
I bilo je oslobađajuće.
Evo u čemu je stvar.
Cijeli život
osjećao sam se kao da me tata zapravo nije volio.
Dobro?
A sada, kad sam se našao s njime u Švicarskoj,
shvatio sam: „Ne.
Jednostavno je Švicarac.”
Svi su oni takvi.
Bilo je i pomalo čudno.
Pokušao sam ga iznenaditi.
Htio sam ga iznenaditi učenjem njemačkog.
Dugo se nismo vidjeli.
A on govori njemački pa sam ga htio iznenaditi.
Znate? Vježbao sam na Duolingu, mnogo sam učio.
I došao sam u Njemačku. Sve sam uvježbao.
Dođem u Švicarsku: „To je to.”
Spreman. „Iznenadit ću tatu.”
Pokucao bih mu na vrata kuće.
On bi otvorio: „Trevore!”
A ja bih mu rekao: „Papa, ich sprechen Deutsch!”
A on bi: „Što?” „Ich liebe dich!”
Kao…
Trebalo je biti veliko. Isplanirano je.
Nije prošlo po planu.
Došao sam. Iznenadio se. Ali čim sam progovorio:
„Papa, ich spreche Deutsch!”
Rekao je: „Nemoj to raditi.
Ne, nemoj to raditi. Ne.”
Učenje njemačkog bilo je čudno.
Znate? Htio sam ga govoriti jer ga većina obitelji na tatinoj strani govori.
Ali ja…
Naučio sam ponešto o mojem njemačkom što nije bilo sjajno.
Bio sam u Njemačkoj,
u posjetu članovima šire obitelji u Kölnu.
Lijep grad. Otiđite ako niste.
Predivno mjesto.
I moj prijatelj Rolf bio je sa mnom u gradu.
I jednog mi se dana Rolf obrati i kaže: „Trevore,
znaš, danas bismo mogli jesti tradicionalni njemački obrok, može?
Želiš jesti nešto pravo njemačko?
Odvest ćemo te ondje, može?”
A ja njemu: „To zvuči sjajno. Što ćemo jesti?”
A on će: „Jesi li čuo za Subway?”
„Mislim da to nije njemačko.”
A on: „Nein. Samo da razumiješ što znači lanac.
Ondje gdje uzimaš sendviče
und kruh i biraš nadjeve.”
„Da, znam kako funkcionira Subway.”
On će: „Dobro. Želim te odvesti u njemačku verziju toga, može?
Bolju od toga. Bolju.
Najbolji kruh i meso. Moraš ići.”
Odveo me, nije lagao.
Dođemo do te trgovine sendvičima.
Bila je stara nekih 50 godina.
Sve je na njemačkom. Uđemo, a ja:
„To je to!
Nije tatina kuća, ali ovdje mogu vježbati njemački.”
Rolf me pogleda: „Hoćeš da ja naručim?”
A ja: „Ne, ja ću naručiti hranu.”
A on će: „Ti ćeš kupiti hranu?”
„Ne. Ja je samo želim naručiti.
Samo bih vježbao njemački.”
A on: „Ali možda te neće razumjeti.
Njemački je teža…”
A ja: „Mogu ja to, Rolfe.”
Dođem do pulta. Žena je bila draga.
„Guten tag, kann ich dich helfen?”
A ja njoj: „Guten tag!
Ich will ein kleinen Broten haben, bitte schön.
Das schwarze Broten mit dem Käse!
Und das Schinken, bitte schön!
Und gib für mich ein Pepsi Cola! Danke!”
I ona se usrala.
Nikad neću zaboraviti
izraz lica te žene.
Bila je skamenjena. Zurila je u mene, kao:
„Der Schwarze Hitler!”
A to znači „Crni Hitler”.
Da.
Način na koji naglašavam riječi
navodno ima neki štih Führera.
Bio sam ukomiran.
Rolf je mislio da je to urnebesno.
Cijelim putem do doma umirao je od smijeha.
„Oh mein Gott!
Der Schwarze Hitler!
Trevore, zamisli da je Hitler crnac.
Ne bi mu upalilo, zar ne?”
A ja: „Nije tako smiješno.
Učio sam njemački zbog obitelji,
a zvučim kao najgori čovjek ikad.”
A on će: „Ali bilo je smiješno.
Da si se barem vidio.
Kao da se spremaš na invaziju mesa.
Oh mein Gott! Trebao si se…”
„Rolfe, nije u redu, čovječe!
Boli me.”
A on će: „Smiri se. Pusti me da se prepustim u svoj schadenfreude, može?”
Naučio me novu riječ toga dana.
Da. Nisam je prije čuo.
Schadenfreude.
Njemačka riječ. Schadenfreude.
Dobro?
Znači „mnogo uživati u boli i patnji drugih”.
Zabavna činjenica…
Ta riječ nije prevedena na drugi jezik.
Pitam se zašto.
Luda riječ, zar ne? Schadenfreude.
Zašto bi to htio?
Da se prepustiš boli i patnji drugih. Zašto…
Kad sam razmislio, shvatio sam: „Zvuči grozno, ali…
svi to činimo.”
Svatko od nas ovdje.
Svi doživljavamo schadenfreude.
Znate?
Svi. Znate kada imate schadenfreude?
Dok se vozite na autocesti, dobro?
Lagano se vozikate, sve je dobro,
i pogledate na drugu stranu i vidite da je promet zakrčen.
I dobijete onaj osjećaj iznutra.
Kao: „Donio sam pravilne životne odluke!”
Schadenfreude.
Znate što je još?
Schadenfreude je ono što se dogodilo crnkinjama
kad su vidjele sredovječne bijelce
uplakane zbog izmjene Male sirene.
To je schadenfreude.
Bilo je to nešto najsmješnije što sam ikad vidio.
Odrasli kako plaču.
„Ovo upropaštava moje djetinjstvo!
Izmijenili su Malu sirenu!
Nimalo ne izgleda kao izvorna!”
„Nimalo?”
Nimalo ne izgleda kao izvorna, stvarno? Uopće?
Ništa te nimalo ne podsjeća na izvornu kad je gledaš?
Nimalo? Shvaćaš da je jedina izmjena u boji kože?
Ovaj dio boje njezine kože.
Kosa je crvena, tijelo je riba.
To te ne podsjeća na Malu sirenu?
To je glavno što si prepoznao u Maloj sireni? Stvarno?
Što je još schadenfreude?
Schadenfreude
je ono
što su svi
od Irske do Kenije
i Trinidada
i Jamajke
i Južne Afrike
i Indije
osjećali
kad su izašle vijesti: „Kraljevska obitelj ima tužne vijesti.”
Evo što ljudi ne razumiju. „Ne, zar se smiješ ovome?”
„Da, prije svega. Ali…
Krivo shvaćate.” Zar ne?
Kraljevska obitelj osjetljiva je na reakcije oko loših vijesti.
Ali ne razumiju da to nisu loše vijesti.
Kad god žele da nam bude žao zbog njih,
jesu li to loše vijesti?
Kažu: „Molimo vas za vaše suosjećanje u ovom trenutku.
Izgubili smo Harryja i Meghan.”
„Izgubili ste ih? Nestali su?”
„Ne.
Vaš najdraži britanski par sada je postao vaš najdraži američki par.”
„Kraljevska obitelj ima loše vijesti.”
„Jesu li loše?” „Da, jesu.”
„Kraljica je umrla.” „Od čega?”
Kraja života!
Šalite se? Smijete tugovati,
ali ona je završila život.
Znate li koliko ljudi to ne može? Ona ga je završila.
Umrla je kao kraljica. Od čega? Od starosti.
To znači da si završio igru.
Gotovo. Ide odjavna špica.
Zakopana s draguljima.
Hashtag „pobjeđujem”.
Želite da kolonije budu tužne? To su njihovi dragulji.
Afrika će: „Vraćate nam dragulje?”
A oni će: „Ne, kraljica ih uzima sa sobom.”
Šalite se?
Ljudi kažu: „Ovo nije vrijeme da govorite o njoj.
Ne biste trebali govoriti ružno o njoj.
Ne govorite ružno o mrtvima.”
Ne, upravo to trebate raditi.
Da, savršeno vrijeme za to je kad su mrtvi.
Dobro?
Da se složimo s tim?
Budimo bolji prema drugima za života,
a govorimo ružno kad umru.
Može?
Učinite to za mene.
Kad umrem, govorite što god želite o meni.
Kad me vidite na ulici, samo mahnite.
Znate zašto? Jer me nema.
Ljudi kažu:
„Oni ljudi joj plešu na grobu.”
Da, tome grobovi služe. Zato ih rade ravnima.
Poanta je da se pleše na njima.
Inače bi ih radili nagnute pa bi ljudi skliznuli.
A čak i u tome, kraljica pobjeđuje.
Neki od najboljih plesača plešu joj na grobu.
Zamislite samo Afrikance,
samo se pojave, rade ono svoje?
A zatim Irci: „Mi smo sljedeći.
Ostavite nam malo mjesta na grobu.”
A onda dolaze Indijci: „Sada je naš trenutak.”
I onda svi s Kariba: „Ubojstvo, napisala je.”
Da vas čujem!
Jedna od stvari
koje sam volio raditi
bila je gledati horor filmove
i osuđivati ljude kad bi donijeli glupe odluke.
Obožavam to.
Gledam horore.
Čekam glupe odluke.
A kad napokon umru, mislim si: „Zaslužio si to.”
Nikad nema smisla.
Nikad.
Znate? Nekoga proganjaju.
Ondje je neki tip s maskom i ima nož. Znate?
Tip hoda.
Osoba trči do auta. Uvijek se muče s ključevima.
Mrtav. Što to radiš?
Što to radiš?
Ako te netko progoni nožem i ti dođeš do auta,
nemoj ni pokušati ući. Gubiš vrijeme.
Samo otrčiš do ove strane auta.
I onda čekaš.
Kad oni odu onamo, ti ideš ovamo.
Oni odu onamo, ti ideš ovamo.
Možemo ovako cijeli dan.
U hororima se donose najgluplje odluke. Ne kužim.
A samo se trebaju sakriti.
To je sve što moraju. Sakriti se i šutjeti.
Na sat i pol. Oni to ne mogu.
Kao u Mjestu tišine.
Jeste ga gledali? Jedan od najdražih.
Da? Onaj s vanzemaljcima koji ništa ne vide?
Koriste samo eholokaciju da shvate gdje su svi.
Ljudi se uvijek skrivaju u šupi. Samo se ovako…
Samo morate biti tihi i uživati.
Samo lijepo uživate.
Možete sjediti i igrati Xbox u tišini.
Ne.
Uvijek je tu beba.
I uvijek će postojati trenutak kad čudovište odustaje.
Znate? Trenutak kad čudovište…
I taman kad se sprema otići, taman kad kreće,
uvijek je tu neki idiot koji skoči i kaže:
„Ne mogu to više izdržati!
Uzmi me!”
Mrtav. Zaslužio si to.
Nikad mi to nije jasno. Ne kužim.
Zašto? Sve što trebaš je pričekati.
Ostani unutra dovoljno dugo i opasnost će proći.
Zašto to ne možeš? Zašto je tako teško ostati unutra?
I onda je krenula pandemija.
A ja sam: „Da, sad mi je jasno.”
Svi smo došli do prijelomne točke.
Pandemija je izludila ljude.
Vjerovao sam da ćemo se svi ujediniti.
Zbog filmova iz djetinjstva.
Mislio sam da ako ljudima zaprijeti egzistencijalna prijetnja,
da ćemo prestati sa svađama u kojima smo bili
i da ćemo se svi ujediniti za pobjedu.
Znate?
Mislio sam da bi zbog virusa svi:
„Dobro, dosta više rasizma. Dosta seksizma. Ujedinimo se.”
Da bismo porazili neprijateljske vanzemaljce, vratili se:
„Dobro, vratimo se rasizmu i seksizmu.”
Kao što se dogodilo u Danu nezavisnosti.
Da. Odrastao sam na tome.
Svi su se ujedinili u borbi protiv vanzemaljaca. Stali smo…
Nije bilo politike. Ujedinili smo se i pobijedili.
A u stvarnosti? Borili smo se jedni protiv drugih i izgubili.
Trebali smo biti tim.
Will Smith nam je trebao biti heroj.
Ništa nije prošlo po planu!
Tko zna jesu li dinosauri tako izumrli.
Možda se ni oni nisu mogli složiti.
Možda su neki upozorili: „Asteroid!
Asteroid dolazi do Zemlje!”
A drugi dinosauri bi: „Asteroidi ne postoje!
To je obmana!”
Ta se stijena zabila u naš planet…
Prašina je prekrila svijet.
Dinosauri su panično trčali:
„Prašina je posvuda!
Nosite masku!”
T. rex bi rekao: „Ne mogu!”
Ono što je ludo jest…
Mislio sam da će pandemija najviše opustošiti Afriku.
Iskreno, bio sam prestravljen.
Bio sam prestravljen za Afriku.
Cijeli život viđam da kad god izbije neki virus
i dođe do Afrike, bude najgore.
Sjećam se kad se počeo širiti po svijetu.
Pripremao sam se.
Prijatelji od doma su me zvali.
Rekli bi: „Trevore, vidiš li što se događa s koronavirusom?”
„Da, vidim.” „Što misliš da će biti?”
„Čovječe, vi ste najebali.”
„Mi?” „Da, ja sam u Americi, dušo.
Donio sam pravilne životne odluke.”
Ispalo je suprotno.
Afrika je prošla bolje od ikojeg drugog kontinenta
u nošenju s bolesti.
Sve nas je šokiralo.
Ono što je još luđe je ovo…
Dok se ebola događala u Africi,
na vijestima je uvijek zvučalo kao da je Afrika kriva zbog toga.
Kad god biste gledali vijesti, bila je tu suptilna razina krivnje
u izvješćima u vijestima, zar ne?
Nisu humanizirali ljude.
Netko nasumičan sa Skya ili BBC-ja uvijek bi ondje stajao.
Iza njih bi bila hrpa mrtvih tijela.
„Sarah, stojim u Zapadnoj Africi, a iza mene možeš vidjeti
kako se gomilaju tijela žrtava ebole.
Mnogi europski znanstvenici pitaju se
mogu li Afrikanci zbog toga nažalost kriviti sami sebe.
Odbijaju poslušati Svjetsku zdravstvenu organizaciju,
ne shvaćajući važnost distanciranja od drugih
u ovom razdoblju.
I čini se da za to mogu kriviti jedino sebe.
Dillian Pann, BBC. Vraćamo se k tebi u studio.”
A ja bih to gledao i mislio: „Ne!
Afrikanci, zašto si to uvijek radimo?
Zašto, Afriko?
Zašto?
Zašto si to volimo raditi?
Zašto volimo ljubiti majmune?
Usne su ti tako seksi.”
A onda je došao COVID-19,
a Afrikanci su se služili svime
što su naučili od prošlih virusa, bez pomoći Zapada,
nosili su se s njime bolje od drugih kontinenata.
Nisu im to priznali, usput. Kao, posrećilo im se.
Svijet ima sreće što Afrikanci nisu pakosni.
Da.
Afrikanci nisu pakosni ljudi.
Bio bih dao sve da vidim
afričkog voditelja vijesti:
„Dobra večer i dobro došli na Afričku mrežu za vijesti.
Večeras izvještavamo o pandemiji koronavirusa
koja pustoši zapadnjački svijet.
Mnogi se afrički znanstvenici
pitaju trebaju li ovi ljudi kriviti sami sebe.
Mnogi od njih odbili su poslušati Svjetsku zdravstvenu organizaciju,
potpuno ignorirajući metode društvenog distanciranja.
Nekima od njih čak je trebalo pokazati kako oprati vlastite ruke.
Divljaci.
Izgleda da je ono što povećava ozbiljnost problema
činjenica da neki od njih ne žele čak ni nositi maske preko lica,
govoreći, citiram: ‘Ne mogu disati kroz ovaj komad tkanine.’
Ovu pojavu znanstvenici nazivaju ‘pičkasti plućni sindrom’.
Vraćamo se k tebi u studio, Chippewa.”
Sve bih dao da to vidim.
Jedna od najvećih nuspojava korone koju nisam očekivao
jest koliko bi ljude činila glupima.
Da. Ako ništa, korona me naučila
kako su mnogi moji prijatelji potpuni idioti.
Svi su studirali na Sveučilištu Facebook.
Svi su znanstvenici.
Svi su imali teoriju zavjere.
„Znaš što se dogodilo. Vlada je to učinila.”
„Vlada?” „Da, vlada je to učinila.”
„Zašto?” „Da nas kontrolira.”
„Ovo im je dalo kontrolu?
Misliš da su vlade htjele ovo?”
Što mislite, što vladi daje više kontrole?
Stanovništvo koje radi i zarađuje novac,
kupuje preskupe stvari, zadužuje se, mora natrag na posao,
raditi još više onoga što ne vole
da otplate dug za nepotrebno,
zbog onoga što je preskupo.
Da dobiju novac za ono što ne vole
i što ne trebaju,
da dobiju zajam za ono što ne žele,
da se zaduže zbog onog što ne žele,
da odu na posao zbog novca…
Što im daje više kontrole? To?
Ili da svi samo sjede kod kuće
s puno novca i razmišljaju o životu?
Svi samo sjede kod kuće.
„Zašto je vikend samo dva dana?”
To je vladina najveća noćna mora.
Teorije zavjere su glupe.
Da razjasnimo. Nisam protiv teorija zavjere.
Molim vas, razumijte to. Zapravo volim dobru teoriju zavjere.
Svatko bi trebao vjerovati u neku.
Mislim da u životu trebate vjerovati u bar jednu dobru teoriju zavjere.
Da. Drži vas na oprezu.
Nemojte vjerovati što svi govore.
Morate imati jednu.
A moj osobni favorit?
Vjerujem
da je gluten koncentrirana privilegija bijelaca.
Znate da sam u pravu.
Ali korona, te su zavjere bile smiješne.
Pogotovo jer znam što se dogodilo.
To je ono što me frustriralo.
Ne, stvarno znam.
Znam što je uzrokovalo koronu.
Slutio sam to i nisam ništa rekao. Moja greška, usput.
Zbog previše želja.
Previše smo zaželjeli.
Znao sam da će biti tako.
Znate, kad sam bio mlad, zaželjeti nešto bilo je posebno.
Rijetko se događalo.
Trebalo je doći do posebnih okolnosti
da bi se nešto zaželjelo.
Našli biste djetelinu s pravilnim brojem listova.
Padajuća zvijezda.
„Gdje?” „Ondje!” Kasno.
Ili je trebao biti tvoj rođendan.
Izvadili bi svjećice.
I ako si ih sve ugasio,
mogao si zaželjeti želju.
A ako si neku promašio, umro bi.
Ali počelo se željeti samo tako.
Nađu trepavicu na obrazu:
„Zaželi nešto!”
Znate li koliko je tih sranja stalno na licu?
Ljudi bi zaželjeli zbog vremena.
Zar ne? Kao, „11.11”.
„Zaželi nešto!”
I tako svaki dan.
Dvaput na ovoj strani svijeta jer ne vole velike brojeve.
Ne zaželiš nešto svaki dan. To nije posebna prigoda.
Ljudi bi stalno nešto zaželjeli.
Posvuda. Čak i reperi.
„Da se bar hoće.” Da se hoće što? Ne možeš samo ostaviti otvoreno.
I eto korone. Sve su se naše želje ujedinile.
I sve su se ostvarile istodobno.
I dobili smo ovo.
Korona je bila duh iz lampe koji nam je dao sve što smo željeli.
Zaželjeli smo.
Koliko nas je trljalo
tu lampu početkom 2020.?
Samo bi zaželjeli:
„Da bar ne moram ići u ured svaki dan.”
„Vaša je želja ispunjena.”
Da, zaželjeli ste da ne idete u ured.
Zaboravili ste reći da ne želite da vam ured dođe doma.
Sad ste zapeli,
svaki dan, na Zoomu,
ne možete trepnuti, morate stalno gledati u oči.
Da.
Morali ste naći taj dio kuće
koji izgleda kao da imate sve pod kontrolom.
Svi su zaželjeli.
Bome smo dobili što smo zaželjeli.
Koliko je roditelja trljalo lampu?
Koliko ih je željelo?
„Da bar mogu provoditi više vremena s djecom.”
„Vaša je želja ispunjena.”
Da.
Mnogo je roditelja shvatilo da vole svoju djecu
zato što ih poznaju samo dio dana.
Sretnete ih ujutro, pošaljete van, ušuškate navečer.
Lijepo je to.
A onda su odjednom svi postali zarobljeni unutra, 24 sata na dan.
Kako su samo roditelji mijenjali ploču.
Bilo je zabavno. Na početku su roditelji:
„Nećete otvoriti škole!
Moja djeca ne idu nikamo!
Zaštitit ću ih pod svaku cijenu.
Ja sam mama medvjed i zaštitit ću svoju mladunčad, jeste li čuli?
Nećete otvoriti škole dok virus ne nestane!”
Devet mjeseci poslije…
Ti isti roditelji vrištali su:
„Kad se proklete škole otvaraju?
Neću valjda cijeli dan biti s njima! Tko sam im ja, mama?!
Trebali bi biti u školama!”
A djeca bi: „Ali mama, vani je nova varijanta.”
„Slušaj, Timmy, kad-tad moraš vidjeti koliko si jak, dobro?
Ili će tvoja pluća uspjeti ili neće. Dobro, momče?
Sad idi u svijet da vidimo koliko si jak.
Simba je mogao, i ti ćeš. Hakuna matata.
Hajde, momče. Idi.”
Svi smo zaželjeli!
Koliko je parova poželjelo?
Trljali su onu lampu.
Gledali jedno drugo u oči.
„Kvragu, curo.
Da bar mogu cijeli dan biti zaključan u sobi s tobom.
Curo, želim da nas zaključaju i bace ključ.
Što bih ti sve radio.”
„Da? Što bi mi radio?”
„Želio bih da nam kažu da cijeli dan možemo vidjeti samo jedno drugo.
Cijeli dan.”
„Vaša je želja ispunjena.”
Mnogo je parova
svašta naučilo tijekom pandemije.
Svašta su naučili za vrijeme pandemije.
Mnogo je ljudi shvatilo
da ljubav možda jest bezuvjetna,
ali da sviđanje ima vremensko ograničenje.
„Volim te. Ali ne znam sviđaš li mi se i dalje.”
Isprva je bilo zabavno. Kao kad prespavate kod nekog.
„Bože, ovo je tako zabavno!”
A onda su tjedni postali mjeseci.
Mjeseci su postali godine.
Onda biste jednom sjedili u kući,
očiju suznih od dosade,
i čuli biste ih
kako sa strane kašlju.
A vi biste: „Da.
Da, Isuse.
Uzmi ih sada, Gospodine.
Ako im je vrijeme, vrijeme im je.
Neka bude volja Tvoja, Gospodine Isuse.
Dobro bi mi došao dodatan prostor za ured.”
Znate,
Najviše me rastužuje u vezi sa svijetom u kojem živimo
to što često nemamo luksuz da procesuiramo zašto se nešto događa.
Znamo da se nešto događa.
Osjećamo ono što nam se događa.
Ali često
ne ostavimo ili nemamo vremena za procesuirati
zašto se to događa.
Zašto smo bili tako ljuti?
Zašto smo se toliko svađali?
Nismo imali suosjećanja.
Bili smo najgora verzija sebe.
Ako pitate mene, to je zato što…
Bojali smo se.
Kao ljudi, toliko smo se navikli
na znanje,
da zaboravimo da je život nesiguran.
Svaki nas dan uče da znamo.
Naviknemo se pa mislite da ćemo uvijek znati.
Kakav će biti promet? Znate.
A vrijeme? Znate.
„U četvrtak će padati kiša.”
Razumijete koji je to čaroban trik?
Da ste to imali prije 500 godina…
„U četvrtak će kišiti”, ljudi bi…
Uzimamo to zdravo za gotovo, ali zaboravili smo
da je sve nesigurno.
Ne znamo. Pandemija je to pokazala.
Izložila nas je.
I mislim da trebamo razmisliti o tome zašto je to tako.
Zašto smo bili ljuti i frustrirani?
Ne zbog filmova,
ne zato što nismo mogli na zabave,
u šoping centar, zbog takvih sranja.
Već zato što smo izgubili jedni druge.
Ja sam izgubio vas. Vi mene.
Izgubili smo ovo.
Znate?
Zato su ljudi bili frustrirani.
A sve su pogoršale vlade koje su se pravile da znaju.
Mislim da je to sve pogoršalo.
Bili su toliko samouvjereni,
ponašali su se kao da su znali.
Rekli su da će trajati 21 dan.
Dvadeset jedan. Nikad neću zaboraviti taj broj.
Jer nismo pitali zašto.
Zar ne?
Čuli smo da je Kina odjednom izgradila bolnicu za 10 000 ljudi.
Nitko nije pitao: „Zašto?”
Samo smo mislili: „Kina.
Vole graditi sranja.”
I svjetski vođe bili su samouvjereni.
Neki čak i drskiji od drugih.
Među dražima bio mi je
premijer UK-a, Boris Johnson.
Da.
On je bio zanimljiv.
Otišao je u bolnicu
za vrijeme pandemije
i grlio je ljude.
Na samom početku grlio je ljude.
Novinari su pitali: „Premijeru,
mislite li da je prikladno grliti se…”
A on će: „Prvo, svi se trebaju smiriti. Ovo nije pandemija.
Vidite mi kosu, kakav stres? Smirite se.
Ništa. Mogu dodirivati ljude.
Ne zatvaramo. Ostaje otvoreno.
Pubovi i nogomet ostaju otvoreni.
Ispričavam se, idem…”
Ode on. Nije ga bilo briga.
Američki predsjednik bio je još gori.
Da. Vidjeli ste njega kad je izašao? Donald J. Trump?
On je bio pun sebe.
Rekao je: „Ljudi, bit će pod kontrolom.
Za dvadeset i jedan dan.
Virus će nestati za 21 dan.
Neki kažu i za dvadeset.”
Ta je bolest došla i lupila Trumpa i Borisa duboko u prsa.
Završili su na intenzivnoj, skoro su umrli. Preživjeli su zato
jer su bili vođe država. Dali su im onaj tajni sok.
Boris je izišao iz te bolnice kao da je vidio Isusa.
Izašao je iz bolnice, dao izjavu za medije,
sve je zatvorio.
Došao je, jedva odjeven, rekao: „Ovo nije šala.
Sam sam vidio. UK se zatvara.
Nogometa nema. Pubova nema.
Nije bezazleno. Doživio sam to.
Ovo nije zabavno. Ne mogu… Idem.
Molim vas, ne mogu pričati. Moram…” I ode.
Bio je prestravljen.
Skoro sam očekivao da korona dođe iza ugla i…
Trumpa, naprotiv, nije bilo briga.
On će umrijeti od tvrdoglavosti.
Izašao je iz bolnice,
jedva je mogao disati, ali dao je izjavu za medije.
Nije ni pričao. Samo…
„Ako ja to mogu,
možete i vi.”
Čovječe.
Ne kužim kako je itko mogao glasati za tog čovjeka.
Baš ne kužim.
Usput,
ne mislim na politiku.
Dobro? Razumijem. Ljudi će glasati za politiku za koju žele.
Ali ne razumijem zašto su ljudi glasali za njega.
Još je luđe što su neki glasali za njega
i onda bili razočarani onime kakav je.
To je ono najluđe.
Govorili su: „Ne mogu vjerovati.
Ne vjerujem što radi.”
„Ne možete vjerovati što se događa?
Trump. Tko bi rekao?
Mogu li vjerovati da radi ono što oduvijek radi?”
„Da, ne vjerujem. Šok…”
„Vi ste šokirani?”
Donald Trump je najmanje šokantan čovjek za kojeg znam.
On je konzistentno svoj.
On je klasični zlikovac.
Izgleda i govori kao zlikovac.
Izgleda kao da je u Scooby Doou.
S tim licem i tom vibrom?
Vidite ga u redu dok rješavaju zločin.
„Što misliš, tko je kriv, Scoob?”
„Nisam ja, to znam.”
„Nisam ništa napravio. Nevin sam.”
A onda: „Ja sam nevin. Tako nevin.
Neki kažu da sam najneviniji čovjek koji je ikad živio.”
„Mislim da je to onaj tip.”
Ne kužim.
Zašto biste glasali… Zapravo…
Kužim, ali ne razumijem.
Jer ono što kužim i što sam shvatio
jest da u SAD-u,
ako želiš dobiti izbore, moraš jedino imati čudan glas.
Jednostavno je. Želiš biti predsjednik SAD-a?
Čudan glas, i riješeno.
Zaboravite politiku i ideje. To je dosadno.
Izađete: „Ovo su moje…”
„Bezveznjak normalnog glasa.”
Ne.
Dođite s čudnim glasom, ljudi to vole.
Nije postojao američki predsjednik
koji je imao normalan glas. Ne.
Vratite se koliko hoćete. Nijedan ne priča normalno.
Vratite se čak do JFK-a.
Nije pričao normalno.
Imao je ono: „Ne pitajte što vaša zemlja može učiniti za vas,
već pitajte što vi možete učiniti…” To nije normalno.
Briga me što itko kaže. Nije normalno.
Da je on stajao u McDonald'su,
naručivao hranu tim glasom?
„Molim vas broj jedan, srednje, s krumpirićima.
Može i McFlurry, molim.
Kako to, aparat za sladoled je pokvaren?”
To nije normalno.
Nijedan američki predsjednik ne priča normalno.
Bill Clinton. On nije normalno pričao.
Uvijek je zvučao kao da želi zavesti publiku.
Znate?
„Nisam imao seksualne odnose…
s tom ženom.”
Što to radite?
Nijedan od njih nije pričao normalno.
George Bush nije pričao normalno.
Uvijek se čudno cerekao.
„Pronaći ćemo krivce
i onda ćemo bombardirati skroz drugu državu.
Prevari me jednom…”
To nije normalno.
Nijedan predsjednik nije pričao normalno.
Barack Obama nije pričao normalno.
Glas mu je uvijek nekako kočio.
„Kao Amerikanci,
moramo pokušati dobiti
brži Internet.”
To nije normalno.
Joe Biden, on ne priča normalno.
Šalite se?
On samo zamre u mrmljanje svaki put kad daje govor.
Nije normalno. Ondje je, kao:
„Zato je najvažnije razumjeti…
snove najfinijih crnaca. Daj, čovječe.
Daj. Molim te.
Stvarno.
Daj.”
To nije normalno.
Trump je bio najčudniji.
Drugi su predsjednici bili predvidljivi.
Razumio si kako dišu.
Od Trumpa nisi znao što očekivati.
Jačina njegovog glasa, svakakva.
Infleksija gdje nema smisla.
A kako je teško bilo odrediti volumen TV-a
dok on održava govor?
Morao sam stalno mijenjati volumen kao neki usrani DJ.
Jer nikad ne znate kad će se dogoditi.
Krenuo bi: „Ja mislim, kao Amerikanci,
mi pokušavamo i pokušavamo, naveliko pokušavamo.
Samo se trudimo.
To znam. Znam.
Ali ja znam i ja mislim
da ako mi možemo, možemo,
ali nećemo, ali hoćemo, ali možda. Ali…”
Što?
To nije normalno.
Zato se smijem kad dođem u Kanadu i gledam vaše vijesti.
Kad god dođem u Kanadu i upalim vijesti, bude:
„U Kanadi je došlo do skandala.
Justin Trudeau u novom skandalu.”
On ima najsimpatičnije skandale. Šalite se?
Kad ga se usporedi s američkima? Kažu: „Skandalozan je."
„Jesu li ga osudili zbog nečega? Onda začepite.”
„On je skandalozan.
Ima grozan… Spavao je u kući bogataša.”
To je simpatično.
Najdraži Trudeauov skandal mi je
kad je otišao na ono putovanje u Indiju.
I onda je postao Indijac.
To mora da je jedan od najvećih skandala svih vremena.
Sjećam se kad je izbio.
Otišao je. Nosio je odijelo. Napustio je Kanadu.
Mahao je s aviona. „Zbogom svima.”
Avion, odletio u Indiju, sletio.
Vrata se otvaraju, izašao je i već je napola bio Indijac.
Na sebi je imao jaknu.
Ali bilo je ludo to što
kako je putovanje napredovalo, postajao je sve više Indijcem
svakim danom.
Očito mu nisu govorili o vijestima u Kanadi,
Kanađani su ludjeli.
„Ovo je besramno! Kako to možeš raditi?”
A on je sve više postajao Indijcem.
Počelo je s gornjim dijelom pa s hlačama.
Pa pun outfit. Pa pokrivalo za glavu.
A na sastanku s indijskim dostojanstvenicima
svi su nosili odijela.
Ovaj je čovjek ušetao
kao na audiciju za Baat Bana.
Pitaš se: „Koji je ovo vrag?”
Postajao je toliko Indijcem
da sam se nadao da će usred govora,
odjednom samo reći:
„Mogu li reći koliko sam ponosan
na sve što smo napravili skupa?
Kao Kanađani i Indijci,
mi…”
Nadao sam se da će to biti.
Čekao sam na to.
„Najveći skandal svih vremena.
Postao je Indijac.”
Meni nije bilo tako loše.
Mislim da se samo previše trudi, iskreno.
Mislim da se Trudeau previše trudi.
Previše se trudi pokazati kako je suosjećajan. Znate?
Nije to tako loše. Ja sam pristran.
Znam da sam pristran. Jesam.
I ja sam se Trudeauio.
Ja ću… Da.
Priznat ću to ovdje, večeras.
I ja sam se Trudeauio, Kanado.
Previše sam se trudio povezati se s grupom ljudi i…
nije prošlo dobro.
Moja se priča dogodila u Edinburghu u Škotskoj.
Prekrasno mjesto. Ako nikad niste bili ondje, idite.
Sve.
Puno je povijesti.
Ljudi su divni i topli.
Mjesto nije, ali ljudi jesu.
Sve je staro. Vole vam to govoriti.
Gdje god otišli, ljudi bi pitali:
„Koliko je star most?”
„Ne znam.” A oni bi: „300 godina star.”
„Dobro.” „Ona crkva, 500 godina.
Ovo mi je sin, ima 800 godina.”
„Izgleda kao da ima šest.” „Škotski geni.”
Ali ljudi su divni. Bilo mi je sjajno.
Došli smo ondje zbog festivala komedije.
I…
kad god putujem,
ako su mi i prijatelji ondje,
provodimo vrijeme skupa.
I obično naručimo hranu ili idemo van, a kad to radimo,
dopustimo jednome da odredi obrok.
Nitko ne pregovara. Svi biraju dan.
A kad je na redu moj dan,
uporno odabirem indijsku hranu.
Po meni je to najbolja svjetska kuhinja.
Nema sumnje.
Ako se ne slažete sa mnom, nađimo se na parkiralištu i borimo.
Cijeli život sam volio indijsku hranu.
S prijateljima sam. „Kamo idemo?
Trevore?” A ja: „Indijska.” „Svaki put!” „Da, svaki put!”
„Uvijek.” „Zašto onda pitate?
Ako znate, prestanite ispitivati.”
I tražio sam kamo bismo išli.
Uvijek se trudim naći najautentičniji indijski restoran.
Mislim na stvarno autentične indijske restorane.
Znate? Doći ću negdje i raspitivati se.
Pitam ljude: „Kamo idete?”
Ne idem onamo kamo idu bijelci.
I tako sam našao to autentično mjesto.
Bilo je… Bio sam tako sretan.
Morao je biti toliko autentičan,
samo da me bolje razumijete…
Odrastao sam u Južnoj Africi.
Mnogo ljudi možda ne zna da Južna Afrika
ima jednu od najvećih indijskih populacija izvan Indije.
Jednu od najvećih indijskih populacija izvan Indije.
Kanada je sad prva.
Ali dok sam odrastao,
imali smo najveću populaciju Indijaca izvan Indije.
Da Indija eksplodira…
Mi smo Indija.
Tako blizu.
Nasreću, bio sam okružen indijskom kulturom.
Najbolji prijatelj iz djetinjstva
bio mi je mali Indijac Theesan Pillay.
I bili smo jako bliski.
Ne razumijete. Stalno smo bili skupa.
Provodili smo odmore zajedno.
Družili smo se, jeli, sve zajedno.
Bili smo jako slični.
Upoznali smo se na prvi dan škole.
Imali smo mnogo zajedničkog.
On je volio trčati, ja sam volio trčati.
I tako…
Theesan i ja bismo svaki dan provodili skupa.
Ritual nam je bio jednostavan. Išli bismo na sate,
a onda bismo se našli pod odmorom.
Pod odmorom bismo skupa ručali.
Naši su ručkovi bili različiti.
Jer Theesan bi svaki dan od svoje mame dobio spakirani ručak.
Ja bih od mame dobio novac da si kupim hranu
sa školskog kioska s hranom.
Iz menze. Dobro?
Svaki bih si dan išao kupiti hranu.
Jer moja mama nije znala kuhati.
Jednom je pokušala, rekao sam joj: „Nemoj više.
Ovo je zlostavljanje djeteta. Samo mi daj novac.”
I tako bih kupovao hranu.
Theesanu je mama svaki dan kuhala.
Svaki je obrok bio curry.
Znam to
jer bismo svaki dan sjeli skupa,
Theesan bi otvorio svoj ručak,
izvadio bi malu limenku soka,
odmotao bi sendvič izrezan na trokute.
Zatim bi ga izvadio,
rastvorio kruh,
pogledao unutra i vrisnuo iz petnih žila:
„Curry!
Kvragu, mamice.”
Svaki dan.
Svaki bismo dan sjeli, svaki sa svojom hranom.
On bi izvadio sok, odmotao sendvič, pogledao
i viknuo: „Curry!
Kvragu, mamice.”
Svaki božji dan.
Bez iznimke.
Svaki dan. Curry od ovčetine.
Curry od janjetine.
Curry od krumpira. Svaki mogući curry.
Ali svaki je dan to bio curry.
„Curry!” To mi je bio vrhunac dana.
Nekad ne bih otvorio svoj ručak u strahu da ne propustim.
Samo bih čekao kraj njega.
A on bi otvorio i rekao: „Curry!”
A ja bih potiho izustio: „Kvragu, mamice.”
Svakoga dana, mjesec za mjesecom, to bi se događalo.
A onda napokon,
napokon,
riskirajući sve,
okrenem se Theesanu, on vrišti: „Curry!
Kvragu, mamice.”
A ja kažem: „Theesane.
Znaš da će to uvijek biti curry.”
A on će: „Molim?”
A ja: „Svakoga će dana to biti curry.
Svakoga dana ti otvoriš kruh
i svakoga si dana šokiran: ‘Curry! Kvragu, mamice.’
Ali to će uvijek biti curry.”
On je rekao: „Znam, Trevore. Znam.
Nisam šokiran. Samo razočaran.
Jer svaki božji dan dođem u školu,
i onda svaki dan želim ručati.
I svaki dan znam što će biti
jer smo noć prije jeli curry.
A mama uzme curry od jučer
i stavi ga u sendvič za mene,
i to je curry koji ću jesti.
I znam da ću kad dođem doma
jesti curry i znam da taj curry dolazi sutradan.
I tako svaki dan dobijem curry.
Curry i onda će biti još curryja.
Znam da sam Indijac, ali to je previše.
Samo želim nešto drugačije, shvaćaš?
Kažu da je raznolikost začin života, ne samo curry.”
A ja rekoh: „Ali, Theesane, je li loš?”
„Više niti ne znam.
Izgubio sam perspektivu.
Evo, ti ga uzmi.”
I dao mi je svoj sendvič s curryjem.
Zagrizao sam ga.
Toronto, postoje trenuci u vašem životu…
koji će vas zauvijek oblikovati.
Trenuci koji će definirati ono što ćete postati.
Ovo je bio taj trenutak.
Stavio sam taj sendvič u usta,
zagrizao, i moja su usta oživjela.
Moj je jezik otkrio svoju svrhu.
Nisam znao da se krumpiri mogu tako isticati.
Okusi su se širili posvuda.
Moje su se oči širom otvorile.
Ja sam… „Curry!
Hvala ti, mamice.”
Rekoh: „Ovo je nevjerojatno. Ti ovo jedeš svaki dan?”
A on će: „Svaki prokleti dan.”
A ja njemu: „Zamijenimo se.
Ja ću ti dati svoj novac za kiosk,
a ti mi daj svoju hranu s curryjem.”
I zamijenili smo se.
Prije smo bili najbolji prijatelji,
a onda smo postali srodne duše.
Jer smo obojica dobili sve što smo sanjali.
Dobro? Ja sam svaki dan imao obrok skuhan kod kuće.
A kao Indijac, Theesan je pokrenuo biznis. Njegov raj.
Bilo je savršeno.
Otada volim curry.
Premotajmo mnogo desetljeća. Edinburgh, Škotska.
Vani sam s prijateljima.
Biram indijsku hranu.
Autentičnu indijsku. Dođemo ondje, pravo je.
Stvarno pravo. Ulazimo i svira indijska glazba.
Indijci jedu, Indijci kuhaju.
Konobari Indijci. Indijsko ruho.
Mislim si: „To je to. Doma sam.”
Ušli smo, sjedamo.
Čim smo sjeli, prijatelj Steve
posegne za jelovnikom. A ja: „Steve.
U redu je. Ja ću naručiti za sve nas.”
A on će: „U redu je, Trevore. Naručit ću sam, hvala ti.”
A ja: „Ne radi se o tome, Steve.
Radije bih naručio za sve nas, može?
Može? Slažeš se?”
A on će: „Ne znam zašto je to potrebno.
Mislim da ću naručiti sam. Može?”
A ja: „Ne, nije u redu, Steve.
Nije u redu. Dobro?
Vjerojatno ćeš reći neko sranje i osramotiti me
pred mojim Indijcima. Razumiješ?
Zato malo ohladi.”
A on će: „Kako bih te to mogao osramotiti
pred Indijcima?”
A ja: „Ne znam i ne želim da dođe do toga.
Pusti da ovo riješim.”
„Da riješiš ovo?
Za tvoju informaciju, jedem curry već dugi niz godina.”
A ja: „Steve, ne sad. Nemojmo se svađati. Nije vrijeme za to.”
A on će: „Zašto bih te osramotio?”
A ja: „Ne moraš znati zašto. Nemojmo sad.”
„Zašto? Jer sam bijelac?”
A ja: „Ti si to spomenuo, ne ja.
Nisam htio uvlačiti rasu u to.
Razgovarajmo o tome.”
Kad god odvedem bijelce u etnički restoran,
uvijek me nekako osramote.
Svaki put.
Ne znaju kako izgovoriti hranu
ili kažu neko sranje.
„Može ono? Papadume?”
„Kako zovete ono?”
„Može ovo, ali ne pikantno?”
„Ubij se!”
„Može curry, ali da nije pikantan?” „Ubij se!”
Kako možeš tražiti da curry nije pikantan?
To je poanta curryja.
Ti želiš curry bez začina.
Što, ideš u sushi restoran i tražiš da riba bude blago kuhana?
„Ne želim pikantno.”
„Tvoji su praoci nekoć ubijali za začine!
A sad ih ne želiš?
Začepi i jedi začine, Steve.”
A on će: „Trevore, stvarno ne razumijem otkud ovo.
Dobro? Neću te osramotiti. Razumijem curry.”
A ja: „Neka ostane na tome. Shvaćam.
Shvaćam ovo bolje od tebe.”
A on će: „Nisi više Indijac od mene.”
„Molim, što?”
„Da, nisi više Indijac od mene.”
Ja sam: „Kuch Kuch Hota Hai.”
„Koji vrag?” „Upravo tako.
Da nisam više Indijac.
Začepi. Kad konobar dođe…” A on će: „Neću začepiti.
Ti začepi!” „Dobro. Onda naruči.”
Konobar dođe,
taj prekrasan Indijac u indijskoj odjeći,
i priđe.
A ja znam Stevea. Preispituje moj autoritet,
vidim ga krajičkom oka.
I tad sam se Trudeauio.
Bio sam previše uzbuđen.
Da pokažem da su to moji ljudi.
Konobaru nisam dao do riječi.
Samo sam skočio i rekao: „Dobra večer.
Naručit ću za cijeli stol, molim.
Možemo li dobiti tri role naana od češnjaka?
Uzet ćemo tri rumali rotija.
Dajte nam jedan shahi paneer, jedan palak paneer.
Znate što? Uzet ćemo rogan josh. Od janjetine, naravno.
Molim vas, može još i piletina u maslacu za moje prijatelje bijelce?
I uzet ćemo tri samose
i tri lassija da sve splanemo.
Hvala lijepa.”
Rasturio sam.
Osjećao sam to.
Svi su to osjetili.
Mogli su nešto osjetiti.
Jer je stol utihnuo.
Konobar je zurio u mene.
Isprva sam mislio da je impresioniran. Onda sam shvatio da je zbunjen.
I onda se taj Indijac nagne,
pogleda me pravo u oči i kaže:
„Oprostite, gospodine, možete li ponoviti?
Nisam čuo što ste rekli. Imate naglasak.”
A ja: „Sranje!
On je Škot!”
Mislim, znam da je Škot, u Škotskoj smo.
Ali on je Indijac! Nisam to očekivao, dobro?
Jer je sve indijsko. Restoran, Indijci.
Indijsko ruho na zidu. Tip je Indijac.
Brada mu je indijska. A usta su Shrek.
Nisam to očekivao.
I sad me nije razumio.
Jer sam se previše Trudeauio.
Nisam se trebao toliko truditi.
Ali onda sam shvatio
da nisam mogao stati.
Jer to bi bilo rasistički.
I sada
taj škotski Indijac gleda u mene.
Svi su tihi, a on će:
„Ako nije problem, momče, možeš li opet naručiti, ovaj put sporije?
Nisam čuo što si rekao.”
„Želite da ponovim cijelu narudžbu?”
„Ako nije problem. Spreman sam kad i vi.”
„Znate, mislim da svi za stolom mogu naručiti za sebe.
Nema potrebe da im budem mama.
Svi mogu samostalno naručiti.
I možemo krenuti odande, može?”
Steve će: „Da bar mogu,
ali bojim se da bih mogao uvrijediti nekoga.
Mislim da bi moj prijatelj trebao naručiti za nas. Trevore, hajde.
Ti si mnogo kulturniji od mene.”
Rekoh: „Ne, Steve, molim te. Ti možeš pokušati.
Znaš što želiš.”
A on će: „Što ako kažem nešto sramotno?
Najmanje što želim jest uvrijediti nečiju kulturu.”
„Ne možeš nikoga uvrijediti. Ovdje nema pogrešaka, dobro?
Svi smo prijatelji.
Ako tko pogriješi, zaboravimo.
Zapravo, što god da se danas dogodi, zaboravit ćemo to, može?
Samo naruči.”
A on će: „Ne, da bar mogu. Trevore, molim te, nastavi.”
Kažem: „Samo naruči.” „Ne, Trevore.”
A ja: „Naruči, gade!
Samo naruči!”
A konobar će: „Nema potrebe da se svađate međusobno.
Jasno je da je tvojem prijatelju nelagodno.
Zar ne? Samo naruči za njega.”
„Da, totalno je nelagodno.”
„Dobro, možemo li dobiti…
tri rumali rotija i…
tri naana s češnjakom,
jedan shahi i palak paneer,
i možemo još janjeći rogan josh?
I uzet ćemo jednu piletinu u maslacu…”
„Za tvoje prijatelje bijelce?”
„Za bilo koga.
Postoje različiti curryji. Ne mora biti pikantan.
Nije važno, sve dok uživate.
Nema krivog načina.”
„Tako si pun razumijevanja, Trevore.”
„Da, jesam.
Možemo li još dobiti…”
„Nećete se javiti?”
„Ne, mogu nazvati poslije.”
A on će: „Postaje čudno. Samo se javite. Pričekat ću.”
„Dobro.”
Halo?
Da, Trevor je. Reci.
Da, ne, svejedno. Možeš prijeći na stvar?
Ne mogu pričati sada.
Što trebaš? Ne mogu dugo pričati. Možeš li…
Ne, sve mi je u redu s glasom. Možeš li…
Ne, sve je u redu. Ne, nisu me oteli. Ne.
Nisu me oteli. Sve je u redu.
Ovo nije tajna poruka. Što trebaš?
Možemo razgovarati poslije.
Ne, glas mi je ponekad takav. Ne brini.
Samo… Mislim da znam kakav mi je glas.
Znam svoj glas.
Ja sam ja cijeli svoj život, dobro?
Dobro. Pričat ćemo poslije.
Da, i ja tebe volim, mama. Bok.”
Najčudniji obrok koji sam u životu jeo.
Jedva da sam išta pojeo.
Samo sam sjedio i razmišljao o životu.
Napokon smo se ustali.
Steve se sjaji od uha do uha.
Izađu ispred mene,
i kako izlazim iz restorana, konobar nam maše.
„Laku noć! Ugodnu večer vam želim.”
I mi mu mahnemo. A on će: „Samo malo, prije nego odete.
Nisi li ti Trevor Noah?
Komičar, zar ne?”
A ja njemu: „Da, zašto?”
A on će: „Ma samo…
Jesam te, Trevore!
Bome sam te, Trevore!”
„Čekaj, što?”
„Čekaj, ti si Indijac?” On će: „Naravno!
Naravno da jesam! Sve je indijsko!
Jesam te, zar ne?”
Rekoh: „Ne razumijem.” „Ne razumiješ?
Ušetao si. ‘Gle, dolazi Trevor Noah.’
I počneš pričati s naglaskom. Mislim si, i ja ću.
Onda si pričao s naglaskom. Pa sam i ja.
Pričaš s naglaskom. Ti se šališ, ja se šalim.
Sviđa li ti se šala?” A ja: „Naravno da ne!
Mislio sam da će me otkazati! Vidiš ovo sranje?”
A on će: „Bilo je nevjerojatno! Tako si se jako znojio! Ne od curryja?
To je bilo tako smiješno!”
„Nije. Svi su mi se smijali.”
„Znam.” „Bio sam uplašen, čovječe. Čemu to?”
„Zato što, Trevore, jako uživam u boli i patnji drugih.
To je schadenfreude.”
Hej, Toronto!
Bili ste sjajni. Hvala vam što ste došli!
Volim vas sve! Laku noć!
Mnogo vas volim. Laku noć.
Prijevod titlova: Dajana Grgurić