Взе ли си ключа?
Да, взех го.
23:27 Ч.
СЪНЧО
Здрасти.
Ето те. Реших, че си заспала.
Не, будувам, както винаги.
- Действа ли приложението за сън? - Пробвах го пак.
Мъжът, който те приспива, има толкова секси глас,
че взех да си представям как ме спасява от пожар.
Което е чудесно, но безполезно, ако страдаш от безсъние.
- Ти пробвал ли си? - Не.
Хипноза, акупунктура - нищо не ми действа.
Купих си книгата "1001 лека при безсъние". Пълен боклук.
Що за тъпотии? Да нося шапка, пълна с лавандула.
Да слушам на запис как някой хърка. Да вдишвам през едната ноздра.
Да спя на мек матрак. Да спя на твърд матрак.
Да сложа мекия матрак върху твърдия и да спя на двата.
Да се моля на скандинавски бог. Да стискам очи.
Някои неща си ги измислих, но схващаш идеята.
Извинявай, не чух нито дума. Дани, защо пълзиш в тъмното?
- Нали го знаеш съседа ми? - Писанчо?
Коткаря. Незнайно защо ме покани на рождения ден на котката си.
- На колко години става? - На 17. Подарихме й шофьорски курс.
Бързо трябваше да си измисля оправдание
- и може би малко пресолих манджата. - Какво му каза?
Че заминавам на обиколка на всички паркове "Дисниленд".
- Защо точно това? - Открай време ми е мечта.
- Дойде моментът. - Но ти дори не излизаш навън.
Логиката ми куца. Сега мисли, че ме няма.
Партито е във вътрешния двор, от часове е там.
Така ли ще изкараш месеца? Щом той се покаже, ще пълзиш в тъмното?
Да, вече няма друг начин.
Но пък колко пари ще спестя, като не светвам лампите!
- Защо не дръпнеш завесите? - Нямам.
А ако сега окача и той ги види, ще разбере, че съм си у дома.
- Параграф 22. - Сетих се за още нещо.
Какво ще ядеш?
- Адам ли ще ти пазарува? - Не, и той мисли, че съм в "Дисниленд".
Иначе щеше да ме изпее на всички.
Не ме мисли. Чувствам се добре. Ще ям каквото има, а то е...
Буркан майонеза и зърнена закуска.
Май не съм го обмислил добре.
- Сега е моментът да поизлезеш. - Не, благодаря.
Но съм гладен. Ще трябва да си поръчам пица.
- А Коткаря? - Толкова е трудно да се криеш!
Ще рискувам, пък да видим.
Все някога ще се разкара.
- Една пица с аншоа и ананас. - Отврат! Аншоа и ананас?
- Вече пътува насам. Ти къде си? - В една аптека.
Попи има шарка. Не спира да се чеше, а перидинът свърши.
Зарази и повечето си съученици.
Родителите беснеят в групата на класа. Чувствам се ужасно.
Но защо?
Нали ти казах, че не я пуснах на екскурзия
- заради шарката? - Какво има?
Нищо.
- Ей сега тръгваме, само да довърша. - Мамо!
Не беше точно така.
Ето! Сега вече приличаш на агънце.
Нямаше друг начин. Да се дам на оная гаднярка, майката на Зак ли?
- Наред ли е всичко? - Да, напълно.
Така е свикнала вкъщи.
Снощи ядохме лазаня. Пълно мазало.
Усещах, че става подозрителна, но ми се размина.
Хитро. Дали е етично обаче...
Не започвай. Гледах реклама на някакво ново лекарство - "Сънчо".
Помагало при безсъние. Я да видя дали го имат тук.
Недей, няма полза. Само дето всичко добива вкус на зеле.
Освен зелето, което бездруго има леко зелев вкус.
- Знаеш какво ще кажа, нали? - Стига, поне една вечер не ми го опявай.
- Никаква клиника за сън. - Хайде де!
Не! Разни доктори да ме гледат как спя?
Мразя да дремя пред публика.
Освен това, я си представи, че докато спя...
се пипам?
Ама пипаш ли се насън?
Знам ли, често го правя буден, така че не е изключено.
А и Веджи няма ли да се сърди, че си с мен?
Едва ли. Той мисли, че си ми приятелка. Същинска дама.
- Така ли? Радвам се. - Веджи звъни, ще ти се обадя после.
Здрасти.
Тя заспа, а аз съм най-добрият пастрок.
- Как успя? - Четох й.
- Пробвала съм. Какво й чете? - "История на тухларството".
- Какво? - "История на тухларството".
- Защо четеш това? - За събота.
- За тухларската сбирка. - Знаеш, че държа да съм подготвен.
А и е интересно. В момента се образовам за готическия период през 12-и век.
- Щом те прави щастлив. - Не ме напускай.
- Взе ли лекарството? - Не, чакам аптекаря.
- Тъкмо имам да мина още седем глави. - Ще ми разкажеш края.
Не бих казал, че има сюжет.
- Шегуваше се, нали? - Малко, да. Да донеса ли нещо?
- Изненадай ме. - Съгласна. Ще ти пиша, като тръгна.
- Добре, чао. - Чао!
Докъде бяхме?
Какво става?
- Няма проблем. Наколенка, ще взема една. - Сериозно?
- Той ще ходи на тухлатрон. - Какво е това?
Тичаш, плуваш и караш колело като в триатлон, но накрая зидаш стена.
Впечатляващо. Обслужиха ли те вече?
Не, няма никого, сигурно е отзад.
- Привлечи му вниманието, извикай. - Не, грубо е.
- Какво? - Тихо.
- Нищо не съм казал. Какво правиш? - Майката на Зак.
- Лиза, здравей. - Кейт, колко странно.
- Да не се криеш от мен? - Не.
Защо да се... Не. Няма такова нещо.
- Зак има шарка. - О, не!
Как е Попи, между другото?
Отказа да свали маската.
Държеше превъплъщението й в агънце да е възможно най-достоверно.
Голям педант е станала.
Значи лосионът против сърбеж в ръката ти е за нещо друго.
Да. Точно така.
Е, трябва да се прибирам.
- Къде е аптекарят? - Не знам, аз чакам тук.
- Повика ли го? - Добра идея.
- Не исках... - Ехо!
Ехо!
По всичко личи, че ще си почакаме.
Заедно.
- Да те черпя един лосион? - Що за предложение?
Майките трябва да се подкрепят. Ти ще черпиш друга.
Добре. Благодаря.
Да.
- Може ли да говоря? - Трябва да се махна оттук,
преди да ми налетят още родители на заразени деца.
Ехо, аптекарю?
Аптекарко?
- Чува ли ме някой? - Вземи лосиона и остави пари.
- Имам само карта. - Знаеш ли как се използва ПОС терминал?
Да, но ми се струва нередно.
- Добре де. - Давай.
Хубаво.
ОДОБРЕНА ТРАНЗАКЦИЯ
- Мамка му. Не! - Какво?
- О, боже, не.
- Преведох сто лири. - Какво?
Добре, а ако направя така?
- Стига де. Не! - Какво?
- Платих още сто лири. - Яки приходи за аптеката.
Сега трябва да чакам да ми ги върне. Ти си виновен!
Е, стига де.
00:32 Ч.
14,99 лири за "Вагисет"? Пладнешки обир.
Какво е това? Звучи като лепило.
- Защо й е на жената лепило за отдолу? - Знам ли, ако някоя жилка се скъса.
Жилка?
Спомените ми за женската анатомия са малко смътни.
- Значи си нямаш гадже? - Не.
Най-близкият ми контакт с друго същество от сума ти време беше вчера,
когато ядох свинско.
За да срещнеш някоя, трябва да излезеш.
Трудно преживях Клоуи.
- Оттогава минаха три години. - Ти колко най-дълго си била сама?
Да речем, пет седмици и половина.
Браво. Какво да кажа? Жалък съм.
- Не те съдя. - Напротив.
Да, малко.
Знаеш ли, ще те регистрирам в приложение за запознанства.
Как ли пък не! Тая няма да стане.
- Ще стане. - Не.
Момент.
Пицата ми дойде.
Супер.
Оставете птицата пред ап. 8, ще ви отворя.
- Не ми е позволено да влизам. - Как така? Винаги влизате.
Има промяна. Излезте, за да ви снимам.
- Но защо? - За да докажа доставката.
Трябва ли да държа днешния вестник?
- Моля ви, вторият ден ми е. - Да помогна с нещо?
Мамка му.
- Просто доставям пица на ап. 8. - Сигурно сте сбъркали адреса.
- Господинът от ап. 8 замина за "Дисниленд". - Тъкмо говорех с него.
Видяхте ли? В "Дисниленд" е.
- Адам Фодъргил. - Здравейте. Да сте поръчали пица?
Не, не ям калорични боклуци. Каква е?
- С аншоа и ананас. - Аншоа и ананас... Любимата на Дани.
- Но той е в "Дисниленд". - Ясно.
Драго ми беше.
"Дисниленд"?
- Да? - Привет. Може ли един въпрос?
- Разбира се. - В "Дисниленд" ли сте?
- Не и в момента. - Знаех си. Нали ще слезете за пицата?
Да. Ей сегичка.
Защо още сте тук?
Човекът от ап. 8 е тук, не е в "Дисниленд", вижте.
Ало?
Ало? Друже?
- Искате ли я? - Благодаря.
Котката ми има рожден ден. Заповядайте, ако искате.
Направих крем карамел.
С удоволствие, но съм на работа.
Както искате.
Хайде, Анджела.
- Бях толкова близо. - Кога си роден? На 3 септември, нали?
- Да. Защо, какво правиш? - Регистрирам те в приложението.
Не, недей! Мислех, че се шегуваш. Нали щеше да купуваш лекарство?
Докато аптекарят дойде, ще направим профила.
- Не искам. Защо ме караш? - Приятел си ми, не искам да умреш сам.
Сайтът е супер, там срещнах Веджи.
- Първият, с когото излязохме съвместими. - Колко съвместими?
- Процентът не е важен. - Не, кажи. Колко съвместими?
- 52%. - И аз бих имал 52% съвместимост с Веджи.
Име - Даниъл Гибсън. Занятие...
С какво се занимаваш? Писач в интернет? Журналист.
Да. Знаеш ли върху какъв достоен за "Пулицър" материал работя?
"Дванайсет признака, че кучето ви тъжи" и "Десетте тайни на оцета".
- Кои са тайните? - Още не съм ги измислил.
Добре, първи въпрос. "Искате ли сексуален контакт?"
Да, може. Стига тя да е навита.
Как няма да искаш след три години!
"Доколко е важен външният вид?
Не е важен, донякъде е важен, много е важен."
Изобщо не е важен. Не е важен. Не. Изобщо.
Може би само мъничко. Вероятно повече.
Малко по-важен от никак. Зависи как го погледнеш...
- Да пиша "много важен"? - Да.
Добре. Следващ въпрос. "Имате ли скрити таланти?" Ще напиша "не".
- Не, пиши "да". - Сериозно?
Нека сме дръзки. Имам таланти.
- Какви? - Мога да свиря на синтезатор.
- Глупости. - Вярно е.
Не сме смей, наистина мога. Свирех в група.
- Стига бе! - "Сладурите".
Нещо средно между "Рейдиохед" и "Бекстрийт Бойс".
Бях доста колоритен. Свирех със свещник на главата.
Защо не си станал звезда?
- Разпаднахме се след два месеца. - Защо?
Подпалих барабаниста.
Чакай, Джеф!
Съжалявам!
- Какво става с Коткаря? - Още е отвън.
- Трябва да дадеш и на дейм Джуди. - Май храни котките с моята пица.
Там ли искаш? Добре.
- Сега! - Какво правиш?
- Поръчах друга пица преди 20 минути. - Още една?
Наблюдавах Коткаря. На всеки половин час обикаля сградата.
Отнема му четири минути и половина.
Значи с толкова време разполагам.
Първата пица дойде след 28 минути.
Съгласувах поръчката с последната обиколка на Коткаря.
Ако изчисленията ми са точни...
Браво.
Супер, а?
Отиди до последния прозорец вляво.
- Нали няма да ме изпързаляш пак? - Не, довери ми се.
Не... Мамка му. Не пак.
Хей. Тук.
Не се отваря, пъхни я.
- Чакай... - Ще стане, давай.
Няма да мине.
След две минути Коткаря ще се върне. Пъхни я парче по парче.
- Не знам. - Как така не знаеш?
Започва да става странно. Да не си фетишист?
Не, гладен съм. Ще отнеме само минутка.
Ще ти дам 20 лири.
- Добре. Първо парите. - Хубаво.
Ето.
Давай.
- Готов ли си? - Да.
- Отвори уста. - Не искам да ме храниш, само я пъхни.
Добре.
Браво. Точно така, продължавай.
Чудесно.
Стой. Не мърдай.
Чуваш ли?
Какво?
Добре, продължавай. По-чевръсто.
Така.
Заклещи се.
Добре.
- Последното. - Да. Благодаря.
Сега снимката.
Какво правиш? Партито е от другата страна.
00:45 Ч.
Чакаш вече безумно дълго.
- Сигурно скоро ще дойде. Да продължаваме. - Добре.
"Смятате ли себе си за секси?
Изобщо не, донякъде, доста?"
Бих казал "донякъде секси".
- Какво? - Нищо.
- Не знаех, че имаш такова самочувствие. - Не казах "много секси",
а "донякъде, умерено секси".
Ако имам късмет и не се чувствам подут. Ти как би ме описала?
Понякога ми биеш малко на...
Добродушен млекар.
- Така напиши тогава. - Добре. Последен въпрос.
"Умеете ли да създавате романтика във връзката?
Не умея, донякъде, много ме бива."
- Понякога успявам. - Нещо не мога да си го представя.
Понеже съм Дани, добродушният млекар.
Кога за последно си бил романтичен?
- Помниш ли Клоуи? - Как да не я помня!
На първата ни среща наех лодка.
Цялата я накичих с лампички.
Плавахме по канала, гледахме залеза и пихме най-евтиното шампанско.
Не ми бяха останали пари за по-хубаво.
Но това нямаше значение.
Не ни пукаше.
Слушахме романтични песни и просто си говорехме.
Смеехме се.
После спряхме.
И гледахме фойерверките в парка.
Сгушени под одеяла.
Брои ли се?
Да, бива. Малко е сладникаво.
Веджи ми пише. Събудила се е и пита за мен.
Като никога. Обикновено иска прасето Пепа.
- Защо вися тук? Трябва да си вървя. - Най-сетне, алилуя! Тръгвай.
Аптекарю, влизам!
- Какво правиш? - Няма да си тръгна без перидин.
Вълнуващо е. Като в "Мисията невъзможна".
Тръпка е. Вече разбирам престъпниците.
ПЕРИДИН
Добре.
- Сега пък какво правиш? - Дадох 200 лири, ще ги оползотворя.
О, боже.
- Здравейте. - Не крада.
- Какво? - Какво?
Дойдох за лекарство с рецепта. Г-жа Ан Купър.
- Какво? - За рецептата на г-жа Ан Купър.
- Как беше името? - Г-жа Ан Купър.
Момент.
- Добре ли сте? - Да, само да се сетя къде е рецептата.
Не е ли в някоя от сините кутии?
ЛЕКАРСТВА С РЕЦЕПТА
Логично е да потърся първо тук.
- Ето я. - Колко дължа?
Девет лири и 35 пенса.
- Не, на ПОС терминала не може. - Защо?
Защото съм тъпа.
Имате ли в брой?
Това не е моята рецепта. На г-н Гарфийлд Сунуну е.
- И не сте вие? - Не.
- Как ви беше името? - Ан Купър!
Секунда.
Казаха, че е мъртъв от три часа.
Трябва да дам още показания.
Чувствам се виновна.
Стига, човекът е получил инфаркт. Починал е почти мигновено, не се е мъчил.
- Тъжно е да умреш сам в задната стаичка. - Шегуваш ли се?
Мечтая да умра, надрусан с лекарства.
Е, не с разслабително за бебета.
- Ще се съвземеш ли? - Естествено, нали ме знаеш.
Точно затова попитах.
Има място само за един депресар в нашето приятелство.
А аз съм заграбил този пост.
Ще го имам предвид. Благодаря.
Както и да е, стига съм ти досаждал.
Чакай, не активирахме профила ти.
- Вярно. Няма нужда да е сега... - Не, стига.
Отнема секунди и веднага ти излизат подходящи партньори.
Готов ли си?
ТЪРСЕНЕ
Готово.
И сега какво? Да им пиша и да ги каня на сладкарница?
Да. Все някога трябва да излезеш от къщи.
Съвпадение.
91% съвместимост.
Сериозно? Добре. Каква е?
Тя е...
Още съм във...
Е?
ПАСВАШ СИ С ЛИЗА!
Не, извинявай. Бъг е, още няма съвпадения.
Олекна ми.
Май трябва да се обадя на Веджи.
- Другия път по същото време? - Добре. Гледай да поспиш.
- Лека нощ, маниачке. - Лека.
ПРОБЛЕМЪТ Е РАЗРЕШЕН.
СУПЕР СИ.
Най-сетне. Благодаря.
Как беше в "Дисниленд"?
Превод на субтитрите Боряна Богданова