22:34
ЧАЙ «СПОКІЙНА НІЧ»
Усе добре?
Я стою біля ландромата з назвою «Ландромат»
- і думаю, де ти є. - Що? Денні, ти приїхав по мене?
- Денні, мені... дуже жаль. - Добраніч, Лісо.
Я...
Алло.
ЧЕРЕЗ ВІСІМ ДНІВ
- Мама написала, що Поппі спить. - Спить?
Не дивно. Сьогодні вони займалися скандинавською ходьбою.
Ясно.
Як чай?
Чоловік у магазині сказав, що йому допомагає. А тобі?
Так. Щоразу, як я його п'ю,
здається, що відключуся.
Маю заняття нічною йогою з тренеркою, яку ти радив.
- Чудово. Так. З Ребеккою. - Так.
Вона – дуже позитивна інструкторка. Це добре для настрою.
Люблю хороший настрій.
Я й не знав, який поганий у мене настрій, поки не почав займатися з нею.
А тепер у мене настрій просто...
Я... радий, що ти повернулася до звичного життя.
Після тієї ночі.
І я рада.
Чудово. Ну, мені пора спати.
Побачимося нагорі. Я справді прийду нагору.
Прекрасно.
- Так. - Добре.
О, геть забув...
Пам'ятаєш конячку, яку тато зробив для Поппі?
Боже!
Усе. Ти підеш зі мною.
Здається, так.
Не знаєш, де вона? Я скрізь шукав і не знаходжу.
Її хочуть завтра з нею сфоткати.
Сфоткати? Нащо?
Для сімейної газети. «Передові Веджі».
Тато хоче показати її австралійським кузенам.
Каже, це найкращий зразок його різьблення.
Думаю, вона десь у шафі Поппі.
Я дивився. Та гляну ще раз.
Ні! Не треба. Я гляну. Ти втомився.
- У тебе точно є час? - Так.
Добре. Ну...
Скоро побачимося.
Ну аякже...
БЕЗСОННІ НОЧІ
Гаразд.
ЙОГА МЕНЕ ВБИЛА
ПІШЛА ПОГУЛЯТИ, РОЗСЛАБИТИСЯ
Й ПРОВІТРИТИ ГОЛОВУ. ЛІСА
Це занадто.
Не думай, я не дивився, як ти спиш.
- Ясно. - Ні, я...
Я розумію, чому ти можеш так подумати...
Так. Тому що ти дивився, як я сплю.
Але я стояв... Так, згоден: я дивився...
Але ж ти не злякалася...
А можна дивитися, як жінка спить, так, щоб не злякати?
Так. Я чув... Про це є повно історій.
Певно, цікавих.
Так. Авжеж.
Наприклад, «Спляча красуня».
Чоловік не лише дивиться,
а й цілує жінку, повертаючи її до життя.
А він принц.
Ясно. По-перше, принци теж можуть налякати.
Ми таких знаємо.
По-друге, сьогодні ця історія звучить інакше.
З нею проблеми.
От іще: лікар, що спостерігає за пацієнткою в комі.
У цьому сценарії
хтось стає лікарем лише для того, щоб дивитися, як жінка спить.
Клянусь: я не дивився, як ти спиш.
Ти завжди так легко впадаєш у паніку?
Так. Усі про це знають. Піймала мене.
І опівнічний перекус печивом.
Це мене точно не лякає.
Я просто думав, як тобі дещо сказати.
І вирішив зробити це, поки ти спиш.
- Просто хотів... - Що? Що ти хотів сказати?
Дуже дякую.
За що? За секс?
Ні, ні. Тобто – так. Це було приємно. Добре.
Але – ні. За те, що дала мені ще один шанс.
Ти про це...
- Відчини! - Боже!
Мій палець! Що ти робиш?
Так. Після цього.
- Усе гаразд. - Справді?
Думаєш, я б прийшла, якби ні?
Це ж нещасний випадок.
Я про це вже не думаю. І ти не думай.
Добре. Дякую.
Зачекай.
Усе добре. Треба приловчитися. І...
- Якщо я можу... - Не допомагай.
Я мушу навчитися з цим жити.
Смачний чай.
Ну ти й мудак.
Привіт. Це Денні. Хотів наговорити щось
смішне й жартівливе, але нічого не придумав. Тому...
Залиште повідомлення, і я вам передзвоню.
Привіт.
Не спиш? Я – ні. Це зрозуміло.
Я оце думала, що в нас ще не було такої перерви
у розмовах...
Узагалі...
Ніколи.
Тому... Так. Передзвони мені.
Я розумію, що в ту ніч сталося щось важливе.
Заради мене ти вийшов надвір.
Дякую. Ти дуже милий.
Дай мені якось знати, що ти в нормі.
Я не... Я просто хвилююся за тебе.
Добре. Дякую. Бувай, Денні.
О боже, тільки не сьогодні.
- Ти дивився в коробці? - Дивлюся.
- Ти добре подивився? - Я дивлюся в усіх коробках.
Ну хто тримає паспорти в коморі?
Помовч і допоможи мені, добре?
Нікчемний дурень.
Не виходьте заміж.
Жартуєш?
Як це, всі мої речі зникли?
Слухай, Фредді, у тебе параноя.
На що ти натякаєш?
Що я виїжджаю з квартири поступово, щоб ти не помітив?
Киць-киць. Що тут у нас?
Ви не бачили тут кота?
Кота? Ні, вибачте.
Малий негідник лазить по коморах і нищить речі.
Я його майже впіймав, але він вислизнув.
Бідний котик. Він тут, як у пастці.
Певно, дуже наляканий.
Так. Серце розривається. Правда?
Що ж. Я піду.
Киць-киць. Виходь – і покінчимо з цим.
От чорт!
Може, перестанеш?
Отак.
Що? Ти десь тут?
О боже.
Привіт, малий.
Привіт.
Якби ж можна було взяти тебе додому.
Поппі хотіла б кота.
Але у Веджі алергія. Вибач.
Привіт, друже.
Ну, бережи себе. Добре?
О боже.
CD-плеєр.
Оце так.
Ліса Осґуд – хороша.
-«Парк Юрського періоду». - 1993 рік.
«Парк Юрського періоду – 2».
Питай не лише про «Парк Юрського періоду».
То ти не знаєш?
1997 рік.
- Так, ти добре... - Знаюся.
Ти добре знаєш роки виходу фільмів.
- Знаю. Непогано. - Так.
Але я назву такий, якого ти не знаєш.
- Я переможу. - Клас. Люблю азарт.
Ну, давай ще.
-«Земля первісних часів». Це складно. - Це фільм.
А ти сама знаєш?
- Я можу дізнатися. - То чи я знаю?
- Знаєш? - Так. Знаю.
Скажімо одночасно – побачимо, чи знаємо.
- Так. 1988 рік! - 1988 рік!
Так! Ми обоє перемогли. Гру закінчено.
- Тепер – печиво! - Печиво!
З'їмо ще по одному, бо зачерствіють.
О боже. Геть про нього забула.
Денні, вибач, що наговорюю голосові, та я знайшла свій щоденник з юності.
От послухай. «Ночувала в Джесс.
Ми дивилися «Дзвінок» і дуже боялися.
Джесс прокинулася серед ночі,
а я броджу вві сні по коридору».
Я завжди погано спала.
«Вона думає, що я – дівчинка з "Дзвінка", знімає зі стіни тарілку
й кидає її мені в голову. Усіх у будинку розбудила».
Господи, що це таке?
«Зрештою знову обідала сама в бібліотеці і...»
Цей запис не такий веселий.
23:41
ПОВІДОМЛЕНЬ НЕМА
Де ж ти?
Хутро Анґуса тримає його на плаву,
і він точно не втоне.
У морських видр хутро щільніше, ніж у будь-якої іншої тварини.
- Ліс? - Привіт, Адаме. Вибач, що турбую.
Просто хотіла спитати...
Ти знала, що в морських видр є кишені в пахвах?
Що?
Це не якась куртка. Кишені в них з самої шкіри.
Круто.
Адаме, ти бачив Денні? Бо я не говорила з ним
уже з тиждень і починаю хвилюватися.
Що, думаєш, вони туди кладуть?
Не знаю. Вибач.
Забудь на хвилинку про морських видр.
Якби ж то я міг.
Можна попросити тебе про послугу?
- Адаме. - Що?
Спитаю ще раз: ти точно хочеш це повторити?
Ти дивний типчик. Знаєш?
Мені таке казали.
Може, підемо в італійський ресторан, про який я розповідала?
Він недалеко. Я знаю: тобі важко виходити надвір.
Ні, не важко.
Тобто, важко. Але я хочу спробувати.
Ура.
Радий, що довів тебе до дверей цілу й неушкоджену.
Мій герой.
Адаме, чого ти на підлозі?
Денні. Живий-здоровий.
Ми переживали за тебе.
- Хто переживав? - Ну, всі.
- Люди. - Люди?
Що це значить? Що це?
Я не можу.
Що не можеш?
Мені не можна тобі казати.
Що тобі не можна нам казати?
- Нічого. - Тобі нічого не можна нам казати?
Вибач, Ліс, я не можу.
Ліса?
Аякже.
Привіт, Денні.
Так дивно. Правда?
Це ти мені кажеш?
Привіт. Я Емі. А ти, певно, Ліса.
О, привіт...
Зачекай. Та Емі...
Яка Емі?
Вибачте, що перериваю вас.
Що сталося? Що це все таке?
Вибач. Ти в мене питаєш?
Я вже піду.
- О, ні. Так швидко. - Таксі от-от буде.
Так. Швидко.
Скажи їй, що зазвичай ми такого не робимо.
- Такого зазвичай не буває. - Ні.
Усе добре.
Ребекка де Морней умерла.
А ви – шанувальник?
Це була моя найстаріша кішка. Ви перервали церемонію прощання.
На 47 секунді хвилини мовчання.
Тож якщо ви помовчите ще 13 секунд,
ми перейдемо до хвалебної промови.
- Це моє таксі. - Тоді, мабуть, іди.
- Так, піду. До завтра. - Так. Поговоримо завтра. Можливо.
Денні, зачекай. Я все поясню.
Ні.
Ну, якщо всі закінчили, продовжимо.
Що ж...
Гей.
Вибач. Я не можу взяти тебе з собою.
А взагалі...
Думаю, я знаю, хто тебе догляне.
Так.
Ідеально.
Чорт.
Іще ж ти.
- Вітаю. - Усе добре?
Ви чули?
Ні.
Ну чого воно?
Світло.
Коли Анґус виросте, йому треба буде з'їдати їжі
вагою до 40% його власної ваги щодня.
Щось забула?
- Усе гаразд? - Веджі.
Вибач, що я так завився. Вийшов побігати, та чомусь опинився тут.
- Ти прибіг сюди? - Узагалі я біжу до місяця.
- Мабуть, не туди звернув. - Ні, вибач.
До нього 618 000 кілометрів.
Така відстань від нас до Місяця.
Я хочу пробігти її до того, як мені стукне 60.
О, добре. Молодець.
Це тобі.
Батьки кажуть, не можна приходити в гості без подарунка.
О, як приємно. Дякую.
- Налити тобі келих? - Ліса тут?
Що?
Ліса. Її нема вдома.
Її тут нема. Вибач.
Ясно.
А що? Ти її загубив?
Можливо.
Вибач. Просто... чомусь думав, що вона тут.
- Це вітальня. - Це помада?
Я казав тобі про мою дівчину Емі?
У нас дуже серйозні стосунки.
Ми серйозно настроєні. Усе добре.
- Чудово. Радий за тебе. - Так. Вона дуже мила.
Ти не проти, якщо я зайду в туалет?
Ні.
Добре. Він там?
Ні. Він справа.
Усе гаразд?
Так, так. Вино, до речі, французьке.
На етикетці написано, його можна подавати з куркою та рибою.
Сам я не великий спеціаліст.
Але, якщо готуватимеш страви з куркою чи рибою,
вино добре до них підійде.
Добре.
Ліса якось купила мені ваучер на дегустацію вина.
Та, на жаль, я не пішов, бо в мене був...
розлад шлунку.
Добре, що я подивився.
У тебе тут між плитками сочиться вода.
Плитку недавно клали?
Якщо є цементний розчин,
я полагоджу.
Усе добре?
Так.
Свіжий букет.
Так. Воно французьке.
- Так. Ти казав. - Певно, у Франції роблять найсвіжіше.
Я не пам'ятаю, коли востаннє не спав о такій порі.
А я не пам'ятаю, щоб я о цій порі спав.
Просто, коли я сплю,
Ліса живе життям, про яке я геть нічого не знаю.
Але – хай. Коли ми не спимо, усе добре.
- Що добре? - Що?
Що? Вибач. Що ти хотів сказати?
Нічого. Чесно.
Точно? Бо наче хотів.
Ні. Усе гаразд. Просто я...
Ти не проти, якщо я повіджимаюся?
- Зараз? - Так.
О, так краще. Тепер я можу думати.
Приєднуйся.
Приєднався б, та в мене слабкі зап'ястки.
Просто останнім часом мені не дають спокою думки.
Так, думки. Краще не буду про них.
Це моє прокляття. Як і слабкі зап'ястки.
Мені здається... що Ліса від мене віддаляється.
Не розумію. Я думав, що ти хочеш...
Що хочу?
Покликати її заміж.
Так.
Думаю, ми майже прийшли.
Коли я заходжу в кімнату,
вона під якимось приводом одразу виходить.
Угу.
Вона намагається налагодити сон після дівоч-вечора.
Вона прийняла там наркотики й заблукала.
Мабуть, це було потрясіння для неї.
А я сказав, що їй треба подорослішати
заради Поппі.
І тепер вона... змінює своє життя,
але... ну, правда в тім...
Кажи. Коли говориш, стає легше.
Думаю, вона мене вже не любить.
Вибач. Дарма я прийшов.
Не йди. Ти зробив майже 500.
І не кажи Лісі, що я тут був.
- Добре. - Дякую.
Веджі, зачекай.
Знаєш пісню The Velvet Underground «I'll Be Your Mirror»?
- Ні. - Ясно.
Це з їхнього першого альбому, випущеного в 1967 році.
Альбом зветься «The Velvet Underground & Nico».
Цікавий факт: обкладинку їм створив Енді Ворхол.
Вибач, не розумію. Чого ти про це говориш?
Авжеж, не розумієш. Вибач.
Це пісня про кохання.
Мабуть, найкраща за всі часи пісня про кохання.
Там є такі слова: «Я буду твоїм дзеркалом,
відображатиму твою суть, якщо ти її не знаєш».
Розумієш?
Я про те, що ми всі стараємося, як можемо. Розумієш?
Більшу частину життя ми почуваємося чужими.
Ми підводимо людей лише тому, що ми такі, як є.
Але потрібна лише одна людина,
яка побачить справжнього тебе...
й вирішить, що хоче бути з тобою.
Або ти можеш забути, що я наговорив,
і використовувати сильні сторони.
Ясно. Але... що це за сторони? Можеш сказати?
- Що... Зараз? - Так.
Маєш класний вигляд у шортах.
Дякую.
У них я почуваюся самим собою.
Це видно. Чесно. Так.
- Ти наче народився в них. - Є інші?
- Авжеж. Ти чудово ставишся до Поппі. - Так.
У тебе є стабільна робота. А це важливо в наші часи.
- Власна квартира. - Хороше чуття гумору?
Власна квартира.
А ще ти – Веджі. Це найважливіше.
Є лише один такий. І він зараз тут.
Так. Твоя правда.
Дякую за все, Денні.
Прошу. Аякже.
Добре. Обійми. Усе добре.
«I'll be your mirror»?
Так. Правильно.
Дякую.
Ти, певно, подумаєш, що твій новий власник – дивак.
Але так думати – нормально.
Ти до нього звикнеш.
Ніхто про тебе не подбає так добре, як він.
Просто повір мені.
Та якщо захочеш відпочити – навпроти живе Денні.
Скажу тобі чесно: Денні – найпрекрас...
- Ліса. - Ведж.
Переклад субтитрів: Анастасія Черевко