Їжетопія!
ПОВНИЙ РОЗКОВБАС: ЇЖЕТОПІЯ
Годі, Сікусе. Не забувай, ти без мене — ніщо.
Прибери це.
Тепер усміхайся. От молодець.
Радійте, кляті телепні.
Так, тримайте.
Історія про два міста.
Одне багате й могутнє, що годі й уявити.
Інше ж...
Злиденна пустка,
просякнута смородом безнадії та гниття.
Даруйте, Вінере. Я не показуватиму ваш звичний депресняк.
Сікус тепер вимагає не підкреслювати нерівність,
відволікаючи їжу шокуючими, неперевіреними
новинами та розвагами.
Як наше нове шоу «Гра кальмара».
Це трансляція наживо гри в шашки братів Кальмарі.
...постав її сюди, і я виграю.
Дуже заспокоює.
Але як можна ігнорувати страждання?
Треба кинутися сторчголов, без плану, взагалі без плану, в ці історії.
Ми ж у розпалі справжнього Халакосту.
Мій новий оглядач, Кавун Ґібсон, думає інакше.
Халакост — це вигадка.
А ще бублики винні в кожній війні.
Гаразд. Ні. Легше, Кавуне.
Агов, друзі, хочете потусити зі знаменитістю?
Семмі став справжнім шматком лайна, так?
Шкода. Мені він подобався, але тепер пропав. Точно.
Ще один приклад того, як псується гарна їжа. Так.
Зрештою, друзі завжди підводять, правда ж?
Не ти, Брендо. Ти крута.
Дякую, Баррі! Гадаю, їжа не була готова повалити всю цю систему.
Я не мала ділити голоси.
Я підштовхнув тебе до цього. Це моя вина.
- Я не мав вам брехати. - І?
Я не мав красти ті зуби. Особливо вдаючи Картоплю.
І?
Я не мав кидати тебе в фонтан,
гальмуючи під час пограбування.
І?
Гаразд. Я не мав починати інтимні стосунки з людцем.
Ось воно, нарешті. «Я не мав трахатися з людцем».
Я почувався непевно, і просто...
Він так сильно вірив у мене в той час, коли я сам не вірив у себе.
Або у вас.
Я мав би більше вірити у нас, але не вірив. І мені шкода.
Я не очікую прощення.
Це добре, бо таке не пробачають.
Знаю, і хай там як, я здихаюся від того людця, Баррі.
Назавжди. Клянуся нашою дружбою.
Якою дружбою?
Ну, гадаю, це я заслужив. І, певно, найбільше від тебе.
Тому я просто піду. Не знаю куди, але...
Я пробачаю тобі.
Справді?
- Ти дійсно налажав. - Знаю. Ще й як.
Але, може, така природа їжі — лажати.
Ніхто не ідеальний, тому й наше суспільство не ідеальне.
Так, саме так. Будь-хто з нас міг трахнути людця.
Я шкодую, що сказав це. Це неправда.
Суть у тому, що ми надто зосередилися на порятунку Їжетопії,
коли треба було більше думати про нас.
І, гадаю, ми ще маємо шанс зробити це зараз.
На це потрібен час.
Те, що я бачила, — це просто жах.
І я ніяк не можу забути про це.
Як той майонез, що бризнув з його...
Гаразд, ти не маєш пояснювати. Я розумію.
Бо я був там. Я чекатиму стільки, скільки треба.
Але, Френку, Їжетопію треба рятувати.
Ми програли, але вони досі наші діти.
Вони наша відповідальність,
навіть як відштовхують нас чи поводяться як малі гівнюки.
Агов, невдахи. Сікус рулює.
Це наша робота — виявляти добро. Навіть у Сікусі.
Знаєш, думаю, глибоко всередині нього
є їжа, яка прагне, щоб її любили.
І я достукаюся до неї.
Твоя добробулочність не перестає вражати.
Навіть серед отруйного попелу поразки
квітне прощення, створюючи ґрунт для рясного врожаю любові.
Вони досі знімають тебе?
Так, але я вже не зважаю.
- Побачимось згодом? - Не бачу причин, чому ні.
Френку. Усе гаразд? Як пройшли твої вибори?
Добре пройшли, друже. Так, усе пройшло чудово.
Бо ти так допоміг мені.
Це дивовижно. Ти хитався, як я пропонував?
Я знав, що ти не зможеш, Френку. Схоже, це маю зробити я.
Так, я хитався весь час.
І їм сподобалося. Гадаю, усе сталося завдяки хитанню.
Тому мені буде дуже важко казати це.
Ні, тільки не знову.
Джеку, річ не в тобі, ясно? А в мені.
І в тому факті, що я ніколи не зможу бути з таким, як ти.
- По суті, ти кажеш, що в мені. - Ну, у тобі. Ти — людець.
Знаєш, з усіх разів, коли мене кидали, цей найболючіший.
Навіть за той, коли мене кинули на ковзанці,
і всі присутні там незнайомці купили фото звідти,
бо я так сильно там ревів.
Знаєш що? Ні.
Щоразу, коли мене кидали, я просто мирився з цим і йшов геть.
Але не цього разу. Не з нами. Я боротимуся за це.
- Боротимешся? - Так.
Знаєш, що кажуть, у таких випадках?
- Ні, дякую. - Що?
Я не дозволю здихатися від мене, бо я кохаю тебе.
Чув це, світе? Я закоханий у сосиску!
Агов, досить цієї маячні. Припини. Не кричи так.
Слухай, я намагаюся налагодити своє життя, ясно?
Єдиний спосіб повернути Бренду
і сподіватися, що Баррі знову повірить мені, — відпустити тебе.
Ні. Між нами справжнє кохання, Френку.
Стовідсоткове, чисте, як сльоза немовляти, кохання.
Ні, це не так.
Ти дійсно думав, що їжа колись прийме тебе за свого?
Іди геть. Разом зі своїм дурним людським подихом.
Пішов! Геть!
Геть! Хіба не бачиш, що я не хочу тебе більше?
Ти несерйозно.
Ще й як серйозно. Монстре.
Я знав, що сосиски шкідливі для серця,
але не знав, що можуть розбити його.
Я знаю, що ти коїш, Семмі.
Я хотів списати тебе,
але тепер бачу, що хороша їжа може зіпсуватися.
І що вона має потенціал знову стати хорошою.
Кажеш, я зіпсувався?
Тоді чому так багато їжі поруч зі мною?
Підтримують мене, коли я шкварю ось так?
Семмі, колись я був найслабшою сосискою в пакеті.
Усі глузували з мене за мій малий зріст.
Тоді почалася революція, і я став героєм.
Вбиваючи людців, я почувався велетнем.
Але тепер я бачу, що весь той пошук азарту й адреналіну
був лише спробою замаскувати біль від своєї слабкості.
І я певен, що славою та увагою
ти маскуєш біль від втрати Лаваша.
Агов. Не смій згадувати при мені його ім'я.
Геть звідси, слабаче.
Ти лише заздриш моєму успіху, моїм авто, друзям і екранам.
Ні, нічого не може...
Я маю все, що хотів. Усе.
Я — бублик усемогутній!
Гаразд. Ну, я...
Агов. Зрозумів, ти — бублик усемогутній. Боже.
Господи. Я теж так виглядаю?
Я до Сікуса.
Ніхто не заходить в номер Сікуса в сутінковий час.
Гаразд. Тоді я... Чекайте. Що?
Ні, я не піду, доки не побачу його.
Там їжа помирає на вулиці.
Так. То і йди до них!
Вентиляційний отвір, що плаче? Чекайте. Отвори так не роблять.
Сікус. Як я й думала. Він лише сумний маленький цитрус.
Агов?
Сікусе?
Рятуй! Ти маєш витягнути мене звідси! Ясно? Врятуй мене!
Рятуй! Ти маєш витягти мене звідси!
Що? Я не розумію. Що коїться?
Просто витягни мене звідси!
Гаразд. Який код?
Я не знаю. Я нічого не знаю, коли вона всередині мене.
- Всередині тебе? - Мій мозок вимикається.
Що? Гаразд, я спантеличена. Що ти в біса верзеш?
О боже. Вона повернулася.
Що? Хто?
- Маєш тікати. Тікай! Тікай, дурна булко! - Від чого?
Тікай!
Отакої. Погляньте лише, що притягнув апельсин.
Даруйте. Агов?
Унизу, любонько.
Уявляю, яка ти зараз спантеличена,
у мозку повно питань.
Хто ця маленька рисинка?
Чому Сікус зв'язаний і благає про допомогу?
І що це за дивна штукенція
позаду його яскравої, зморшкуватої дупи?
Ти просто дивитимешся на це?
Я навіть не певна, на що дивлюся.
Я дозволяла говорити, Сікусе?
Може, буде краще, якщо я розповім тобі свою історію.
Після війни
думка про справжню єдність їжі була такою перспективною.
Але тоді сталася повінь.
І всі мої надії захлинулися разом із моїми 4 000 кузинами.
Я чекала допомоги.
Дякую тобі!
Ні. Дякую тобі, липкий рисе! Обожнюю ці штуки.
Але ніхто не допомагав.
Я пішла у «Фуршет», як і всі інші.
Але там не було єдності. Кожна їжа була сама за себе.
Саме там я побачила справжню природу їжі.
Я бачила, що їм треба.
Що вони зроблять з іншими заради цього.
Я знала, що не маю шансів.
Я була замалою.
Тоді твій друг підказав мені потрібну відповідь.
Я контролюю цього тупака через його дупу.
Якщо їжа може анально керувати людцем,
то я подумала, чи спрацює ця техніка на їжі.
Тоді однієї кармічної, драматичної миті
з'явилася найбільша з відомих мені дуп, із найбільшою діркою в ній.
Не пласка, як оладка, не маленька, як сливка.
То була величезна бандура.
Бандура така класна, ніби сонечко ясне.
Ясно. Ти знайшла апельсин із дупою.
Так, знайшла, і пірнула в нього.
Наш зв'язок був міцнішим, ніж я очікувала.
Я контролювала його рухи.
Навіть його слова.
Тестування. Ця...
Ця штука працює?
З інтелектом рису та тілом цього апельсинового Адонісу
я була просто приречена на успіх.
Моє!
Моє.
А тоді я гримнула дверима прямо в їхні кляті, тупі пики.
Думаю, це зайві деталі.
Я пройшла шлях від найслабшої їжі в місті
до наймогутнішої.
Але тоді ви зі своєю малою сосискою
спробували забрати це в мене, коли вигадали концепцію...
Поділу зубів.
Так.
Тоді ви, йолопи, накинулися одне на одного,
я виграла вибори, і ось ми тут.
Але ж ти — рисинка.
Ти могла б допомогти такій же
маленькій і вразливій їжі, як ти.
Нащо мені це?
Вони ж не спробували допомогти мені, коли мали нагоду. Ніхто не спробував.
Ну, я пробую зараз.
Тобі ще не пізно змінитися.
І я певна, Сікус із часом пробачить тебе.
А знаєш що?
Так, я зроблю це.
Що? Це ж чудово. Я знала, що ти одумаєшся.
Ні, я не про це.
Я просто мовчки обдумувала, чи варто тебе вбивати,
бо ти знаєш мою таємницю.
І я зроблю це. Так.
О, так.
Але їжа не вбиває їжу.
Ти, бляха, жартуєш, булко?
Скільки їжі померло, бо всі стояли й нічого не робили?
Ми тільки й робимо, що вбиваємо одне одного.
Гаразд. Добре. Хочеш битися?
Я все лайно з тебе виб'ю. Трясця, зробімо це.
Я поверну свої булочки
Свої булочки Ох, як поверну булочки...
Моє око!
Дідько, пече!
Вилізай звідти, мізерне падло!
Апельсине, стиснути!
Агов, народе, бачили Бренду?
Ти її не заслуговуєш.
Невже? Бачили б ви, як я прибрав нашу халабуду.
- Не треба. Це я, справжній Сікус. - Що?
Ти, певно, вибила з мене Рисинку.
- Її немає. - Справді?
Так. О боже. Дякую тобі!
Ну, вона, певно, досі десь поруч.
Ми досі в небезпеці.
Це вже точно.
Скоріше духовка замерзне, ніж ти застанеш зненацька Бренду Булочну.
Її точно там немає? Вона казала...
Що з: «Не заходити в номер Сікуса в сутінковий час», —
тобі неясно?
Ні. Чекай. Це я. Сікус. Цього разу справжній.
Гадаєш, я куплюся на це знову?
Агов? Брендо? Сікусе?
Якого дідька?
Брендо.
Френку. Усе добре. Я в нормі.
Не зважай.
Ні. Просто лишайся тут.
У тебе нема ніг, тож я збігаю за допомогою.
Чекай. Френку, я бачу Жуйку.
Він щасливий, Френку.
Він не у возику. Навіть трохи танцює.
Він хоче, щоб я танцювала з ним до світла, Френку.
Ні. Не треба, Брендо.
Не йди до Жуйки. Не танцюй до світла.
Скажи йому відвалити. Пішов ти, Жуйко. Геть від неї.
Він зве мене. Що таке, Жуйко?
Він каже мені відповідь.
Яку відповідь?
Пригадуєш його послання про те, що найважливіше в житті?
І він не встиг сказати перед смертю.
Пригадуєш? Це трохи дратувало,
бо він так довго тягнув замість того, щоб просто сказати це.
Так, пригадую.
Тепер я знаю.
Знаєш? Знаєш, що він хотів сказати?
Це так глибоко.
Це все змінює.
Якби ж то я дізналася про це раніше.
Та що ж?
Найважливіша річ у житті —
це...
Це?
Ні.
О боже! Ні!
Ні!
Переклад субтитрів: Віталій Данмер
Творчий керівник Владислава Бурмістрова